У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно за касаційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 7 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_4 у порядку спадкування набула право власності на ѕ частину квартири АДРЕСА_1, а її дочка ОСОБА_6 - на ј частину цієї ж квартири.

16 грудня 2009 року ОСОБА_4, яка постійно проживає в Республіці Ємен, приїхавши у м. Запоріжжя, видала ОСОБА_5 довіреність на продаж її частини спадкової квартири. ОСОБА_5 запропонував їй придбати цю квартиру, пообіцявши згодом оформити доручення від ОСОБА_6 на належну їй ј частину квартири, яку отримав у травні 2014 року.

Вона виконала всі істотні умови договору купівлі-продажу, сплативши продавцям через представника, ОСОБА_5, 23 тис. доларів США, після чого останній передав їй ключі від квартири, в якій вона зробила ремонт та якою користується.

У зв'язку із неможливістю реалізувати довіреність від ОСОБА_6, яка видана в країні, з якою немає конвенційних взаємовідносин, позивачка просила визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири та визнати за нею право власності на цю квартиру.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 3 листопада 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, загальною площею 46,92 кв.м, житловою площею 30,69 кв.м, укладений 25 травня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, що діяв в інтересах ОСОБА_4 та ОСОБА_6 Визнано за ОСОБА_3 право власності на вказану квартиру.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 7 квітня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_5, залишено без розгляду.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить оскаржувану ухвалу апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Залишаючи апеляційну скаргу без розгляду, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_5 звернувся до апеляційного суду у лютому 2015 року з апеляційною скаргою в інтересах відповідачів на підставі довіреності від 16 грудня 2009 року, яка діяла до 16 грудня 2014 року, тобто не маючи повноважень на ведення справи.

З таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 342 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції, якщо було порушено порядок, встановлений для його вирішення.

Згідно з ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Судом встановлено, що позивачка просила визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений між нею та ОСОБА_5, який діяв від імені та в інтересах відповідачів на підставі їхніх довіреностей.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 посилався на те, що рішенням суду порушені його права як представника відповідачів, як сторони договору, що договір купівлі-продажу, який наявний у матеріалах справи, він не підписував, а справа була розглянута за його відсутності, не залучивши його до участі у справі, хоча рішення суду впливає на його права та обов'язки. При цьому він посилався на ч. 1 ст. 292 ЦПК України.

У порушення наведених норм процесуального права апеляційний суд при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження повинен був звернути увагу на те, що зміст апеляційної скарги свідчить про те, що ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення саме його прав ухваленим рішенням суду, хоча у вступній частині він зазначав, що є представником відповідачів. Тобто суд повинен був діяти згідно вимог ст. 295 ЦПК України з відповідними наслідками.

Зазначені порушення апеляційного суду призвели до передчасного залишення апеляційної скарги, поданої ОСОБА_5, без розгляду і мають бути усунені при розгляді справи.

Ураховуючи викладене, оскаржувана ухвала апеляційного суду не може вважатись законною й підлягає скасуванню, а справа - направленню до апеляційного суду на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 7 квітня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик