У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів:Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Державної виконавчої служби України про відшкодування збитків та майнової шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_6, на рішення Шевченківського районного м. Києва від 09 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_6 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державної виконавчої служби України про відшкодування збитків та майнової шкоди, в якому просила: визнати дії, бездіяльність Державної виконавчої служби України, її органів та посадових осіб з виконання судового рішення такими, що порушило право ОСОБА_6 на справедливий і відкритий судовий розгляд упродовж розумного строку, а також мирне володіння своїм майном та завдали їй збитків і майнової шкоди; стягнути з Державної виконавчої служби України на користь ОСОБА_6 завдані їй невиконанням рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 січня 2006 року у справі № 2-979/06 збитки та майнову шкоду: 1 499 568 грн 05 коп. − понесені витрати на лікування та транспортування, відшкодування моральної шкоди з урахуванням 3 % річних за час невиконання; 403 235,45 євро − невиплачені з 01 грудня 2005 року по 31 січня 2014 року щомісячні виплати по 2 339,40 євро в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на час здійснення платежу з урахуванням 3 % річних за час невиконання.

В обґрунтування позову зазначала, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 січня 2006 року у справі № 2-979/06 було ухвалено рішення про стягнення з ТОВ «Експрес-А» на користь ОСОБА_6 168 161 грн 20 коп. (понесені витрати на лікування та транспортування), відшкодування моральної шкоди − 15 000 грн, щомісячних платежів до лютого 2019 року у сумі 2 339,40 євро у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на час здійснення платежу. Додатковим рішенням цього ж суду від 26 травня 2006 року щомісячні платежі стягнуто з 01 грудня 2005 року до лютого 2019 року. Виконання судового рішення здійснювалось на підставі виданих Шевченківським районним судом м. Києва двох виконавчих листів від 19 січня 2006 року № 2-979/06.

Невиконанням судового рішення, яке сталося з вини Державної виконавчої служби України та її відповідних органів й окремих посадових осіб, було порушено законне право ОСОБА_6 на мирне володіння її майном − визначеним судовим рішенням грошовим стягненням, а також завдано додаткових збитків. Вина відповідача полягає в тому, що він не забезпечив реального та дієвого контролю за виконанням судового рішення підпорядкованими їй органами і посадовими особами, за майже сім років невиконання судового рішення жодна посадова особа виконавчої служби не понесла будь-якої відповідальності.

Рішенням Шевченківського районного м. Києва від 09 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st324> підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд, з висновками якого погодився і апеляційний суд, керувався тим, що Державна виконавча служба України не є належним відповідачем у даній справі, крім того ОСОБА_6 не надала доказів і не довела наявності безпосереднього причинного зв'язку між шкодою, на яку вона посилається, та діями державного виконавця в завданні їй матеріальної і моральної шкоди.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна.

Визначений ст. 124 Конституції України <nau://ukr/254к/96-ВР|st124> принцип обов'язковості виконання судових рішень, ухвалених судами іменем України, реалізовується державними органами, визначеними Законом України «Про державну виконавчу службу» <nau://ukr/202/98-ВР>, згідно з нормами Закону України «Про виконавче провадження» <nau://ukr/606-14>.

Відповідно до ст. 56 Конституції України <nau://ukr/254к/96-ВР|st56> кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_6 просила визнати дії, бездіяльністю Державної виконавчої служби України, її органів та посадових осіб при виконанні рішення суду, що порушили її право на справедливий і відкритий судовий розгляд упродовж розумного строку.

Як на підставу позовних вимог позивач безпосередньо посилався на положення ст. 55 Конституції України <nau://ukr/254к/96-ВР|st56> та зазначав, що орган державної виконавчої служби тривалий час не вчиняє жодних дій для виконання судового рішення від 19 січня 2006 року, чим порушується її право на майно − грошове стягнення, визначене судовим рішенням.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1173>).

Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» <nau://ukr/202/98-ВР|st11> шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, саме на суд, як на державний орган, покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, у зв'язку з чим суд має право й зобов'язаний визначити характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, встановити склад осіб, які беруть участь у справі.

Отже, при вирішенні даної справи суду належало б з'ясувати до якого саме органу виконавчої служби заявлено вимоги: чи до Державної виконавчої служби України, чи до відповідних відділів ДВС, які є самостійними юридичними особами, оскільки вимоги позову було заявлено до Державної виконавчої служби України, її органів та посадових осіб.

Враховуючи зазначене, ухвалені судові рішення не можуть залишатися в силі, допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 частково задовольнити.

Рішення Шевченківського районного м. Києва від 09 лютого 2015 року та хвалу апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов А.В. Маляренко І.К. Парінова О.В. Ступак