Провадження № 2/127/404/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2015 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Бойко В. М.,

за участю секретаря Музики А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до УМВС України у Вінницькій обл., Прокуратури Вінницької області, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства, прокуратури суд,-

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся ОСОБА_1 з вимогами стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства, прокуратури в розмірі 58 664,40 грн., та моральної шкоди в розмірі 3 000 000 грн., а також просив суд стягнути з відповідача на його користь 40% від задоволення судом суми позову витрат на правову допомогу.

Позов мотивований тим, що вироком Староміського районного суду м. Вінниці від 27.05.2010 р. залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 19.08.2010 року, ОСОБА_1 було визнано винуватим у вбивстві ОСОБА_3, проте, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.03.2012 року зазначені судові рішення скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд, оскільки ряд доказів, на які послався суд у вироку суд, на підтвердження вини ОСОБА_1, містили у собі відомості лише щодо події злочину, але не вказували на причетність ОСОБА_1, до його вчинення, а інші є суперечливими, що слідством усунено не було.

Позивач вказує, що вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 04.06.2014 року ОСОБА_1 виправдано в зв'язку з не доведенням його участі у скоєнні злочину, оскільки обвинувачення ґрунтувалось на явках з повинною, висновку психологофізіологічної експертизи, аудіо запису розмови ОСОБА_1 з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в приміщенні ITT Вінницького СУ УМВС України у Вінницькій області та між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 і ОСОБА_7 в приміщенні ITT Калинівського РВ УМВС України у Вінницькій області, показаннях свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, які визнані судом недопустимими доказами, а натомість такі докази, як сліди поту на речових доказах - трусах, знайдених на місці скоєння вбивства, виявлені сліди шкіри в піднігтьовому вмісту вбитої, що належать іншій особі, а не ОСОБА_1 свідчать про недоведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні ним злочину, який йому інкримінувався. Як було вже вказано вищевказаний виправдальний вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 04.06.2014 року на підставі ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 19.09.2014р. року - залишено без змін.

Позивач вважає, що має право на відшкодування заподіяної йому моральної та матеріальної шкоди завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства, прокуратури та суду, оскільки позивач незаконно перебував під вартою: з 12.03.2008 року по 04.06.2014 року, що становить 6 років, 2 місяці 22 дні, в тому числі з 12.03.2008 року по 25.07.2008 року, що складає 4 місяці 13 днів, позивач вказує, що його утримували в неналежних умовах в ізоляторі тимчасового тримання різних районах Вінницької області, не зважаючи на те, що згідно з чинним законодавством в разі затримання за підозрою у вчиненні злочину затримання не може тривати більше 72 годин та в СІЗО Вінницької тюрми № 1 був повернутий лише 25.07.2008 року за постановою Староміського районного суду м. Вінниці від 23.07.2008 року, що на думку позивача дає змогу стверджувати про нелюдські катування над ним та над його людською гідністю, органами слідства та окремими працівниками правоохоронних органів, для вибиття з явок з каяттям під диктовку слідчого, які були написанні під впливом фізичного, психічного та іншого роду впливу вказаними органами та посадовими особами.

Позивач вказує, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та тривалого перебування під вартою йому було завдано нестерпних душевних страждань, які, зокрема, виразилися у втраті сенсу продовжувати життя та думках про самогубство, руйнуванні життєвих планів та соціальних зв'язків, тривалому відриві від сім'ї, негативному впливі на честь, гідність ділову репутацію. Значно погіршився стан його здоров'я, з'явилися соматичні захворювання: загострення захворювання на язву, сечокам'яна хвороба ( вегето-судинна дистонія, загострення хронічного холециститу). Під час перебування в місцях позбавлення волі у позивача мали місце психічні розлади у вигляді істерії та схильності до суїциду, а також загострення радикуліту, болі в серці, попереку та у шлунку, порушення дихання, судоми.

Відповідно позивач втратив роботу (орендував транспортний засіб, на якому здійснював перевезення промислових товарів на замовлення) одразу ж після розпочатого кримінального переслідування, а тому в зв'язку із незаконним позбавленням волі, був позбавлений заробітку, з розрахунку навіть мінімального заробітку, який би отримав за роки незаконного утримання під вартою, вважає сумою відшкодування є - 30 доларів США в місяць, що еквівалентно 946 грн. 20 коп. Таким чином, незаконними діями слідчого прокуратури завдано майнової шкоди в розмірі 58 664, 40 грн. Право на відшкодування шкоди завданої фізичній особі незаконними діями, рішеннями чи бездіяльністю у сфері правосуддя виникає за умови постановлення судом виправдовувального вироку, що і відбулося і згідно із вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 04.06.2014р. ОСОБА_1 виправдано в зв'язку з недоведенням участі у скоєнні злочину та на підставі ухвали Колегії суддів Апеляційного суду Вінницької області від 19 вересня 2014 року, даний виправдальний вирок щодо залишено без змін.

Позивач повідомляє, що він був звільнений з роботи, враховуючи те, що період перебування під слідством складає з 12.03.2008р. по 04.06.2014 року становить більше шести років та враховуючи конкретні обставини справи, характер моральних страждань, їх наслідки й інші негативні впливи внаслідок притягнення позивача до кримінальної відповідальності, вважає, що розмір моральної шкоди складає 3 000 000 грн.

Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вказаними вище вимогами.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві.

Представник відповідача - Прокуратури Вінницької області проти задоволення позову заперечував та додатково пояснив, що оскільки позивач мав лише тимчасові заробітки, надана позивачем довідка від орендодавця транспортного засобу (на якому нібито працював ОСОБА_1) не є належним і допустимим доказом працевлаштування останнього, що передбачено відповідними статтями ЦК України та КЗпП. Представник відповідача також вказав, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту понесення позивачем матеріальних витрат, а також не надано доказів вини прокуратури у заподіянні йому матеріальної шкоди. Стосовно моральної шкоди представник відповідача повідомив, що вважає, що позивачем не надано доказів зазнання йому моральних страждань та пов'язаних з цим негативних наслідків, також зазначив, що оскільки ОСОБА_1 незважаючи на відсутність доведення його вини обмовляв себе у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, що і вплинуло на строки розслідування кримінальної справи та перебування ОСОБА_1 під вартою. Заперечував представник прокуратури стосовно стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 40% від задоволеної сумом суми позову, оскільки вважає, що позивачем не надано доказів понесення витрат на правову допомогу.

Представник відповідача УМВС України у Вінницькій обл. проти визнання позову заперечував в повному обсязі, оскільки вважає, що відсутнє рішення адміністративного суду та прокуратури, яке б свідчило про незаконність дій управління УМВС, вчинених по відношенню до позивача, а відтак факт незаконності не доведений, що свідчить про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.

Представника відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області в судовому засіданні позов не визнав оскільки вважає позовні вимоги є необґрунтованими.

Інші учасники в судове засідання не з'явилися, хоча повідомлялись належним чином повідомлення про причини неявки до суду не надійшло.

Судом по справі встановлені наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини:

Вироком Староміського районного суду м. Вінниці від 27.05.2010р. залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 19.08.2010 року, ОСОБА_1 було визнано винуватим у вчиненні вбивства ОСОБА_3 за ч.1. ст. 115 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на 13р. Даний вирок переглядався в суді апеляційної інстанції, за наслідками розгляду Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 19.08.2010р. залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.03.2012р. зазначений вирок та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 19.08.2010р. скасовано, а справу направлено на новий розгляд. (а. с. 6-17, 69-81, )

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 04.06.2014 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у вбивстві ОСОБА_3 у зв'язку з не доведенням вчинення інкримінованого йому злочину за ч.1 ст. 115 КК України. ОСОБА_1 звільнено з -під варти із залу суду. Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 19.09.2014р. зазначений вирок залишено без змін. ( а. с. 18-21, 86-97, )

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення під час розслідування чи судового розгляду справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства прокуратури і суду.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином, суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно ч. 2, 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством.

Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову виходячи з наступного:

Враховуючи положення статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», якою визначено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством, норми ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», якою передбачено, що завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства прокуратури і суду, а також положення ст. 11, ЦПК України, якою зокрема встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, в тому числі показники Держкомстату середньої заробітної плати по Вінницькій області за період перебування позивача під вартою з 12.03.2008р. по 04.06.2012р., суд вважає, що вимога про стягнення з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1. відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 58 664,40 грн., обґрунтована та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, на що звернув увагу Верховний Суд України в п. 5 постанови Пленуму від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до п. 9. постанови Пленуму від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, визначаючись з розміром відшкодування моральної шкоди судом враховано характер моральних страждань позивача, глибину психічних страждань, істотність вимушених змін у житті позивача, тривалість негативних наслідків (страждань), час, що минув з моменту виникнення моральної шкоди, наявність спричинення відповідачами моральної шкоди позивачу, в тому числі наявний причинний зв'язок між шкодою і протиправним діянням заподіювача, характер моральних страждань позивача, які він переніс, відношення відповідачів до даних обставин, а також вимоги розумності та справедливості, суд вважає, що вимога позивача підлягає частковому задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів щодо відшкодування моральної шкоди саме в розмірі 3 000 000 грн, а тому суд вважає стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1. відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Отже, згідно положень ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в сумі 243,60 гривень пропорційно до задоволеної частини вимог.

Визначаючись з розміром витрат на правову допомогу суд враховує, що позивач скористався допомогою адвоката, про що свідчить договір про надання правової допомоги від 19.09.2014р. та ордер серія: ВН №004264 (а. с. 23, 26-28 ) Враховуючи положення Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням (підготовка позовної заяви, збирання доказів), а також час судових засідань суд вважає необґрунтованим та не підтвердженим належними доказами розмір витрат на правову допомогу в розмірі 40 % від суми задоволених вимог. Крім того, суд звертає увагу, що в судовому засіданні представник позивача вказав, що надавав правову допомогу позивачу безкоштовно.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, п. 6 ч. 1 ст. 3, ст.ст. 15, 16, 23, ст. 15, 23, ЦК України, п. 9. постанови Пленуму від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» ст.ст. 3, 4, 5, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» ст.ст. 57-63, ст. 88, ст.ст. 209, 212-216, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1. відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 58 664,40 грн., та моральної шкоди в розмірі 100 000 грн.

Стягнути з Державної казначейської служби України на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

В решті вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: