Провадження № 2/127/3865/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2015 року

Вінницький міський суд Вінницької області в складі

головуючого судді Борисюк І.Е.

за участю: секретаря Пєскова Є.Д.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку № 9 (9-а, 11) по вул. Павленка, що в м. Вінниці. В даному будинку зареєстрованіта проживають позивач та члени її сімї. З відповідачем по справі син позивача ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з 24.10.2009 року, який було розірвано за рішенням суду 28.05.2012 року. Під час шлюбу відповідач за згодою позивача 08.12.2009 року була зареєстрована в її будинку і проживала в ньому. Після припинення шлюбних відносин із сином позивача відповідач забрала свої речі та пішла з будинку. До цього часу відповідач не приймає жодних мір щодо зняття з реєстрації в будинку, тому на неї нараховуються комунальні платежі, які позивач вимушена сплачувати. Таким чином, реєстрація відповідача в належному позивачу на праві власності будинку створює для останньої перешкоди.

Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про усунення позивачу перешкод в користуванні належним їй на праві власності будинком № 9 (9-а, 11) по вул. Павленка, що в м. Вінниці, визнавши ОСОБА_2 такою, що втратила право користування даним житловим приміщенням, в звязку з її відсутністю в даному приміщенні понад рік без поважних причин.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги і просили їх задовольнити, аргументуючи мотивами викладеними в позовній заяві.

Відповідач позовні вимоги не визнала і просила відмовити суд в їх задоволенні, надавши письмові заперечення.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно свідоцтва про право власності на будівлю від 23.07.1991 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.11.2005 року, позивач є власником будинковолодіння № 9 (9-а, 11) по вул. Павленка, що в м. Вінниці. (а.с. 5-6)

Відповідно до довідки № 571, виданої КК «ОСОБА_4 Центр» 14.05.2015 року ОСОБА_1, яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, її сімя складається з пяти осіб: ОСОБА_1, ОСОБА_5 (чоловік), ОСОБА_3 (син), ОСОБА_6 (син), ОСОБА_2 (невістка). (а.с. 10)

Згідно отриманої судом довідки з адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Вінницькій області від 27.05.2015 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_3 з 08.12.2009 року. (а.с.18)

Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні, відповідно до ст. 321 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно ст. 391 ЦК України.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобовязує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Право користування житлом втрачає член сімї власника (в тому числі колишній) у разі відсутності без поважних причин понад один рік.

Суд вважає, що право приватної власності на житло не може бути абсолютизованим, оскільки не надає власнику можливості за його бажанням виселяти з житлового приміщення осіб, які вселились у встановленому законом порядку, як члени його сімї.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 є колишньою невісткою ОСОБА_1 08.12.2009 року відповідач вселилась у спірне житлове приміщення в якості члена сімї. При цьому вважається, що ОСОБА_2 із своїм чоловіком ОСОБА_3, який є сином позивача, за взаємною згодою визначили і місце проживання своєї малолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, у спірному будинку. Вище викладені обставини були визнані в судовому засіданні сторонами по справі. Тому, у відповідності до ст. 160 ЖК України, ОСОБА_2 набула рівного з іншими членами сім'ї права користування приміщенням, оскільки при її вселенні іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням не було.

Судом встановлено, що відповідач не проживає в спірному житловому приміщенні понад рік та власного житла не має. Наразі відповідач проживає разом із малолітньою донькою разом із своїми батьками.

Судом прийнято до уваги, що у відповідності до положень ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Суд не приймає до уваги заяви ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, посвідчені головою КК «ОСОБА_4 Центр» (а.с. 11-13), подані позивачем разом із позовом, оскільки вважає такі докази недопустимими. Суду не можливо встановити за яких обставин дані заяви були написані, в звязку з чим судом було розяснено, зокрема позивачу, право заявити клопотання про допит даних свідків. Однак, позивач своїм правом не скористалась й таке клопотання не заявила. Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, судом встановлено наявність поважних причин не проживання відповідача у спірному житловому будинку, які обумовлені створенням несприятливих умов для її проживання із дитиною в будинку позивача. Позивач визнала той факт, що між нею, відповідачем та ОСОБА_3 сином позивача, колишнім чоловіком відповідача, постійно виникають конфлікти, суперечки, скандали. Також, позивач зазначила про неможливість користування відповідачем спірним будинком через те, що її син одружився вдруге.

Вище вказані обставини неможливості сумісного проживання в спірному будинку були визнані позивачем по справі.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Згідно ч. 1 ч. 4, ч. 6 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, згідно ст. 60 ЦПК України.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню, оскільки є необґрунтованим та недоведеним належними та допустимими доказами.

Суд прийшов до висновку, що ОСОБА_2 була відсутня понад встановлений законом строк в спірному будинку з поважних причин, як те встановлено судом. Відповідач не створює перешкоди позивачу в користуванні, володінні та розпорядженні її майном на власний розсуд. Посилання позивача на несплату відповідачем комунальних послуг не є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком, враховуючи можливість вирішення даного питання в добровільному або судовому порядку. Крім того, як встановлено в судовому засіданні, позивач не зверталась до відповідача з такою вимогою.

Враховуючи положення ст. 88 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

Враховуючи наведене, керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 3, 13, 15, 16, 316, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 9, 150 ЖК України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні її власністю житловим будинком № 9 (9-а, 11) по вул. Павленка в м. Вінниці, шляхом визнання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування даним жилим приміщенням - відмовити.

Судові витрати залишити за ОСОБА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: