Справа №490/4837/14-ц 23.03.2015 23.03.2015 23.03.2015
Провадження №22-ц/784/369/15
Провадження №22-ц/784/369/15 Суддя суду першої інстанції Гуденко О.А.
Категорія 27 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Ухвала

Іменем України

23 березня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

із секретарем судового засідання Кудра В.М.,

за участі: позивача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 22 грудня 2014 року, ухвалене по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання договору займу недійсним, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 пред'явила зазначений позов до ОСОБА_8, ОСОБА_5 і ОСОБА_7, який в подальшому неодноразово уточнювала та обґрунтовувала наступним.

08 лютого 2011 року між сторонами у простій письмовій формі був укладений договір займу, а 09 лютого 2011 року додаткова угода до вказаного договору займу, за якими ОСОБА_3, як кредитор, передала ОСОБА_8, як боржнику, в борг кошти в розмірі 12 000 грн. 00 коп. (що еквівалентно 1 500 доларів США), для погашення заборгованості по комунальним платежам і оформлення правовстановлюючих документів на квартиру №3, що у будинку №20 по вулиці Флотській в місті Миколаєві, з послідуючим продажем цієї квартири позивачу.

За умовами договору займу, ОСОБА_5 і ОСОБА_7 взяли на себе зобов'язання відповідати перед позивачем за належне виконання боржником ОСОБА_8 взятих на себе зобов'язань за вказаним договором.

Позивач зазначала, що укладаючи вищевказаний правочин, з ОСОБА_5 і ОСОБА_7, вважала, що в подальшому нею буде придбано вищевказане житло.

Проте, такий договір було укладено під впливом обману, а тому має бути визнаний недійсним.

Обман на думку позивача полягав у тому, що поручителям було відомо, що ОСОБА_8 не був власником спірного нерухомого майна, а відповідно, і не міг розпорядитись таким майном.

Посилаючись на положення ст.230 ЦК України, позивач остаточно просила визнати недійсним договір займу від 08 лютого 2011 року та додаткову угоду до договору займу від 09 лютого 2011 року, стягнути в солідарному порядку з усіх відповідачів незаконно, без достатньої правової підстави, набуті кошти на підставі ст.ст.1212-1213 ЦК України в розмірі 24 355 грн. 00 коп., що еквівалентно 1 500 доларів США на час розгляду справи, а в подвійному розмірі 48 710 грн. 00 коп. - на підставі ст.230 ЦК України; стягнути з відповідачів в солідарному порядку 9 327 грн. 00 коп. втраченої вигоди за користуванням грошима на протязі трьох років; відшкодувати моральну шкоду, компенсацію якої позивач оцінила в розмірі 15 000 грн. 00 коп. та судові витрати у справі.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 22 грудня 2014 року провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання договору займу недійсним, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди - закрито у зв'язку зі смертю відповідача ОСОБА_8 - в частині позовних вимог заявлених ОСОБА_3 до ОСОБА_8

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 22 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та ОСОБА_7 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, в особі свого представника ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про визнання правочину недійсним, суд першої інстанції вважав доведеним належними та допустимими доказами дійсність договору позики, укладеного між сторонами, і відсутність законних підстав для визнання його недійсним, в тому числі, і з підстав, зазначених позивачем у позовній заяві. Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення коштів з поручителів, суд першої інстанції, виходив із того, що порука відповідачів припинилася, а тому відсутні підстави для стягнення з них коштів.

З такими висновками місцевого суду колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, статей 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу статей 10,59,60,213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

При цьому, згідно із ст.60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених ст.307 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених ст.ст.308-311 ЦПК України, і повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

За ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.ст.203,215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках у відповідності до ст.215 цього Кодексу робить правочин нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність за судовим рішенням.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, а саме, коли:

· зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

· особа, яка вчиняє правочин не має необхідного обсягу цивільної дієздатності;

· волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі;

· не дотримано встановленої законом форми правочину;

· правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В силу ст.ст.3,627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб'єктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв'язку.

Учасники договору можуть обрати договір, що передбачений законом (так звані поіменовані договори, які прямо передбачені в ЦК України або в іншому нормативному акті), так і договір, не передбачений у законодавстві (непойменовані), проте породжує права та обов'язки його учасників.

За ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов'язання - під яким, відповідно до ст.509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу ст.525-526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов зобов'язання і вимог закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами. Принцип належного виконання припускає, що зобов'язання має бути виконане належними суб'єктами, в належному місці, в належний час, належним предметом і належним чином.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під порушенням зобов'язання слід розуміти такий протиправний вплив з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення чи взагалі ліквідації. Порушенням зобов'язання є його невиконання і неналежне виконання. Невиконання зобов'язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов'язання, або не утримуються від певних дій, хоча за змістом зобов'язання могли утримуватися від їх вчинення.

Виписане вище у повній мірі стосується і зобов'язань, підставою виникнення яких є договір позики.

Так, з матеріалів справи вбачається та місцевим судом встановлено, що 08 лютого 2011 року ОСОБА_3, як кредитор, ОСОБА_8, як боржник та ОСОБА_5, і ОСОБА_7, як поручителі, уклали договір позики, за умовами якого кредитор передав боржнику грошові кошти в розмірі 12 000 грн. 00 коп., що еквівалентно 1 500 доларів США для погашення заборгованості по комунальним платежам, а також оформлення правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_1, необхідних для її подальшого продажу. Сторонами узгоджено, що вказану суму ОСОБА_8 передає ОСОБА_5 і ОСОБА_7, які є поручителями останнього і несуть разом з ним солідарну відповідальність за виконання договору. Строк повернення боржником позики визначено до 15 квітня 2011 року.

В договорі зазначено, що всі сторони договору діють свідомо, добровільно, розумно і за власним розсудом, без будь - якого примусу (а.с.9).

09 лютого 2011 року між тими ж сторонами укладено додаткову угоду до вищевказаного договору, в якій сторони прописали про те, що боржник ОСОБА_8 має намір поновити свої права на квартиру АДРЕСА_1, а в подальшому - приватизувати і продати її, а ОСОБА_3 має першочергове право на її придбання. Після повернення суми позики, загальна вартість нерухомого майна буде становити 16 500 доларів США. Угодою також передбачена відповідальність сторін у вигляді неустойки у разі невиконання сторонами умов договору у визначений строк (а.с.10).

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 зазначала, що вона була введена в оману відповідачами, оскільки вважала, що укладає договір з власником майна, який має право здійснювати дії щодо його відчуження. Однак в подальшому їй стало відомо, що право на розпорядження нерухомим майном у ОСОБА_8 відсутнє.

Згідно зі ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Разом з тим, у пункті 20 постановиПленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Разом з тим, у даній справі відсутні будь-які докази того, що при укладені оспорюваного договору відповідачі умисно ввели в оману позивача, шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчували обставини, які мають істотне значення для угоди, що укладалася.

Натомість, зі змісту договору слідує, що волевиявлення позивача було вільним та самостійним, оскільки нею повністю усвідомлювалися усі істотні обставини вчинюваних нею дій, її волевиявлення було спрямоване саме на досягнення певного визначеного результату - подальше оформлення договору купівлі - продажу нерухомого майна.

За такого, з названої позивачем підстави, укладений нею договір позики та додаткова угода до нього, не могли бути визнані недійсними, а відповідно, не могли бути відшкодовані моральна шкода і збитки у подвійному розмірі на підставі ч.2 ст.230 ЦК України.

Оскільки цього ж висновку, з таких же мотивів дійшов і місцевий суд, то і у названій частині підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Немає їх і в частині вирішення позовної вимоги про стягнення коштів з відповідачів, як поручителів за угодою.

Так, звертаючись до суду, однією із підстав пред'явлення позову про стягнення коштів з відповідачів позивач зазначала їх відповідальність перед нею, як поручителів. Разом з тим, відповідно до положень ст.559 ЦК України має місце припинення поруки.

Згідно з ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст.ст.600, 601 - 603, 604, 605, 606, 609 ЦК України та інші. Зокрема ст.559 ЦК України, за якою порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

За умовами договору позики від 08 лютого 2011 року боржник зобов'язався повернути кредитору отримані кошти в строк до 15 квітня 2011 року.

Протягом визначеного законом строку, правом на звернення з вимогою до поручителів позивач не скористалася, оскільки з позовом до поручителів остання звернулася лише 14 квітня 2014 року, тобто з порушенням строку, визначеного ч.4 ст.559 ЦК України.

Також, судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер. Згідно відомостей Першої Миколаївської державної нотаріальної контори, після його смерті ніхто із спадкоємців не звертався із заявою про прийняття спадини. Осіб, що були зареєстровані на момент смерті разом з ним, заходами суду встановити не вдалося, оскільки відповідно до даних адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Миколаївській області останній не значиться зареєстрованим на території Миколаївської області (а.с.43, 70, 89-90).

На підставі ч.1 ст.608 цього Кодексу зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Згідно з ч.1 ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Відповідно до ст.523 ЦК України порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов'язання новим боржником.

Відповідно до ч.3 ст.559 ЦК України порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника.

Згідно зі ст.ст.1216,1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом ч.4 ст.25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у моменті її смерті.

З аналізу вказаних статей ЦК України вбачається, що у разі смерті фізичної особи - боржника за зобов'язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування обов'язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника в зобов'язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 17 квітня 2013 року №6-18 цс 13, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Крім того, у п.32 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що відповідно до ст.523 ЦК України порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов'язання новим боржником, а згідно зі ст.607 ЦК України зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Таким чином на поручителів може бути покладено відповідальність за порушення боржником обов'язку щодо виконання зобов'язання за кредитним договором у випадку смерті позичальника лише за наявності у позичальника правонаступника, який прийняв спадщину, та згоди поручителя відповідати за будь-якого нового боржника, зафіксоване в тому числі у договорі поруки.

За такого, вже за цих підстав позов ОСОБА_3 не міг бути задоволеним, що вірно констатував і місцевий суд.

Що стосується стягнення коштів з відповідачів на підставі ст.1212 ЦК України, то такі вимоги теж не підлягають задоволенню.

За змістом ч.1 ст.1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Системний аналіз положень ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.1 ст.177, ч.1 ст.202, ч.ч.1,2 ст.205, ч.1 ст.207, ч.1 ст.1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст.11 ЦК України.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією з сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Отже, оскільки відносини, які склалися між сторонами, є договірними, то вказане виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі №6-88 цс13 і у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі №6-122 цс14, та відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

За такого, на думку колегії суддів, обов'язку по поверненню грошей у відповідачів не виникло, оскільки вони їх не брали, а їх відповідальність є опосередкованою.

Щодо вимог про стягнення упущеної вигоди, то суд першої інстанції вірно зазначив, що такі вимоги є похідними від вимог про визнання договору недійсним та стягнення коштів, а тому задоволенню не підлягають.

За таких обставин, суд першої інстанції вирішив справу згідно з нормами матеріального права, які підлягали застосуванню за даними правовідносинами і дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволені позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити, а рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 22 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий Судді: