Справа № 192/681/15-ц
Провадження № 2/192/296/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" липня 2015 р. Солонянський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Щербини Н. О.,

за участі секретаря судового засідання - Сербіної Л. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у смт Солоне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Трест Дніпродорбуд» про стягнення заробітної плати, компенсації, моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, з урахуванням уточнення до позовної заяви від 04 червня 2015 року, звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за період затримки виплати розрахункових при звільненні та моральної шкоди.

На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що він працював машиністом бульдозера 5 розряду ДЗАТ «Трест Дніпродорбуд» з 13 лютого 2007 року, а 14 вересня 2011 року ДЗАТ «Трест Дніпродорбуд» було перейменовано у ПАТ «Трест Дніпродорбуд» і позивача було звільнено 11 листопада 2014 року за угодою сторін згідно наказу № 193-к за ст. 36 КЗпП України, але при звільнені йому не було виплачено заробітну плату за період з листопада 2013 року по 11 листопада 2014 року в загальній сумі 24 445 гривень 27 копійок, а також не було виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки, у звязку з чим позивач змушений звернутися з даним позовом до суду, оскільки і на період подачі позову наявна на день звільнення заборгованість по заробітній платі та розрахункові йому виплачені так і не були.

Вважає, з посиланням на ч. 1 ст. 116, ч.1 ст.117 КЗпП України, що оскільки виплата всіх сум, що належать працівнику від підприємства, проводиться в день звільнення, а відповідач затримує виплату йому заробітної плати з листопада 2013 року по 11 листопада 2014 року, то за весь цей період затримки виплати розрахункових відповідач зобовязаний сплатити йому середній заробіток, а також моральну шкоду в розмірі 5 000 гривень, оскільки невиплата заробітної плати призвела до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав, які викладені в позові та просив їх задовольнити в повному обсязі. Надав пояснення суду, згідно яких зазначив, що працював в ПАТ «Трест Дніпродорбуд» до 11 листопада 2014 року, а підприємство з листопада 2013 року затримувало виплату заробітної плати. Після звільнення роботодавець не розрахувався з ним, а на його прохання видати довідку про розмір заборгованості відмовило у видачі такої довідки.

Представник відповідача ПАТ «Трест Дніпродорбуд» ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності від 15 березня 2015 року (а.с.39), який про день та час розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.76), в судове засідання 20 липня 2015 року не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Надав суду письмові заперечення на позов (а.с.35-38), згідно яких просив відмовити в задоволенні позову на підставі недоведеності позивачем своїх вимог, як в частині стягнення суми заборгованості по заробітній платі, так і в частині стягнення середнього заробітку за період затримки виплати розрахункових при звільненні та моральної шкоди. При цьому представник відповідача посилався на те, що відповідно до ч. 3 ст. 83 КЗпП та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про відпустки» з метою надання працівникам можливості реалізувати право на відпочинок, при звільненні в порядку переведення, працівники можуть вимагати перерахування компенсації за невикористані ними дні щорічних відпусток на рахунок підприємства, на яке працівники переводяться. Тому, нарахована за попереднім місцем роботи компенсація за невикористані дні щорічних відпусток і перерахована на рахунок підприємства, на яке перейшов працівник, не виплачується. Оскільки ПАТ «Трест Дніпродорбуд» виконує державні замовлення на будівництво, ремонт, благоустрій доріг, то Служба автомобільних доріг в Дніпропетровській області має заборгованість перед відповідачем на суму 110 млн гривень за виконану в 2013 році роботу, а у звязку з наведеним відповідач не мав можливості вчасно перевести суму невикористаних днів відпустки на ТОВ «Автоснабсервіс» (а.с.35-38).

Крім того, представник відповідача вважає, що позивач не довів суду, що відповідач має заборгованість перед ним по заробітній платі, оскільки не надав суду відповідних доказів, а відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тому, представник відповідача вважає, що позивач не довів ані розміру заборгованості по заробітній платі, ані розміру компенсації за весь час затримки при розрахунку, а також недоведеним є і розмір моральної шкоди, оскільки позивачем не надано доказів, які б могли підтвердити факт душевних або фізичних страждань, яких зазнав позивач у звязку з протиправною поведінкою щодо нього. На підставі викладеного просив відмовити в задоволенні позовних вимог, а судові витрати покласти на позивача.

Суд, вислухавши позивача, представника відповідача, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом.

Під час розгляду справи судом, за клопотанням представника відповідача (а.с.47-48,51-53) ухвалою суду від 10 червня 2015 року було витребувано з прокуратури Дніпропетровської області відомості, які стосуються нарахування заробітної плати ОСОБА_1 за період з 01 листопада 2013 року по 11 листопада 2014 року та копії наказів про прийняття його на роботу та звільнення з роботи в ПАТ «Трест Дніпродорбуд», у звязку з вилученням документації підприємства під час проведення обшуку на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2015 року (а.с.57-58). Ухвала суду від 10 червня 2015 року про витребування доказів залишилися без виконання, у звязку з чим суд ухвалив здійснювати розгляд справи за наявними в матеріалах справи доказами.

Статтею 48 КЗпП України встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника до якої заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться, а порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Судом встановлено, що згідно записів в трудовій книжці, виданої 28 лютого 1975 року на імя ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, оригінал якої був оглянутий в судовому засіданні, 13 лютого 2007 року він був прийнятий на роботу машиністом бульдозера ДЗАТ «Трест Дніпродорбуд», а 11 листопада 2014 року звільнений з роботи за угодою сторін (а.с.7-8, 78), що підтверджено і письмовими запереченнями відповідача, наданими до матеріалів справи (а.с.35-38), а згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами не підлягають доказуванню.

Згідно ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення, а якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В позовній заяві позивач зазначає, що за період з листопада 2013 року по 11 листопада 2014 року йому не було виплачено заробітну плату, а на його неодноразові прохання не було надано довідку про розмір заборгованість по заробітній платі, на підставі чого позивач вважає, що розмір заборгованості по заробітній платі становить 24 445 гривень 27 копійок, оскільки ним було отримано довідку з Пенсійного фонду України, в якій зазначені суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

За змістом розяснення, даного судам у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», обовязок довести відсутність своєї вини у непроведенні розрахунку із звільненим працівником у день звільнення покладається на роботодавця. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Статтею 49 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати.

Згідно ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Крім того, як зазначив в своєму рішенні Конституційний Суду України від 15 жовтня 2013 року справі № 1-13/2013 "за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" - в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Таким чином, позивач звернувся до суду з позовом без пропуску строків, встановлених чинним законодавством.

В запереченнях на позовну заяву (а.с.35-38) відповідач посилався на те, що відповідно до ст. 83 КЗпП України та Закону України «Про відпустки» з метою надання працівникам можливості реалізувати своє право на відпочинок, законодавство надає їм право при звільненні в порядку переведення вимагати перерахування компенсації за невикористані ними дні щорічних відпусток на рахунок підприємства, на яке працівники переводяться. Оскільки позивача було звільнено наказом №193-к від 11 листопада 2014 року за угодою сторін, а ПАТ «Трест Дніпродорбуд» виконує державні замовлення на будівництво доріг, ремонт, благоустрій доріг, то Служба автомобільних доріг в Дніпропетровській області має заборгованість перед відповідачем по справі на суму 110 млн гривень у звязку з чим відповідач не мав можливості своєчасно перевести суму невикористаних днів щорічних відпусток на ТОВ «Автоснабсервіс».

Проте, доказів про перерахування зазначених сум на ТОВ «Автоснабсервіс», як і доказів переведення позивача на роботу на вказане підприємство відповідач не надав, а позивач в судовому засіданні надав пояснення, згідно яких він не переводився на роботу до ТОВ «Автоснабсервіс», що також підтверджується відсутністю відповідних записів про переведення в його трудовій книжці (а.с.78-80).

В своїх запереченнях на позовну заяву відповідач посилається як на ненадання позивачем належних доказів існування перед ним заборгованості з виплати заробітної плати на суму 24 445 гривень 27 копійок, так і на те, що позивачем не зазначено суми компенсації за весь час затримки розрахунку при звільненні та обґрунтування такої суми. Також посилається на недоведеність позивачем існування заборгованості перед ним з виплати заробітної плати, а також на недоведеність факту душевних або фізичних страждань, яких позивач зазнав у звязку з протиправно поведінкою відносно нього та необґрунтованість вимог щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 5 000 гривень.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 30 Закону України «Про оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що обовязок довести відсутність своєї вини у непроведенні розрахунку із звільненим працівником у день звільнення покладається на роботодавця, а відповідно до положень ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідачем, на обґрунтування відсутності заборгованості перед позивачем, не надано суду належних доказів виплати заробітної плати ОСОБА_1 за період з листопада 2013 року по 11 листопада 2014 року, як не надано доказів і про відсутність такої заборгованості з виплати заробітної плати в запереченнях на позов.

Посилання відповідача стосовно недоведеності та ненадання позивачем належних доказів існування заборгованості по виплаті заробітної плати в сумі 24 445 гривень 27 копійок не приймаються судом, оскільки ст.49 КЗпП України встановлено обовязок власника або уповноваженого ним органу видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу р оботи і розміру заробітної плати, а відповідачем такий обовязок виконано не було.

Судом встановлено, що факт нарахування відповідачем заробітної плати ОСОБА_1 підтверджується довідкою управління Пенсійного фонду України в Солонянському районі Дніпропетровської області (а.с.66), згідно якої за період з листопада 2013 року відповідач нараховував позивачу заробітну плату в наступних розмірах: листопад 2013 року 4 437 гривень 31 копійка, грудень 2013 року 839 гривень 02 копійки, січень 2014 року 1 837 гривень 64 копійки, лютий 2014 року 856 гривень 80 копійок, березень 2014 року 1 702 гривні 89 копійок, квітень 2014 року 1 788 гривень 57 копійок, травень 2014 року 1 709 гривень 87 копійок, червень 2014 року 214 гривень 20 копійок, липень 2014 року 2 187 гривень 76 копійок, серпень 2014 року 1 902 гривні 40 копійок, вересень 2014 року 2 092 гривні 64 копійки, жовтень 2014 року 2 187 гривень 76 копійок, листопад 2014 року 2 688 гривень 41 копійка, а всього 24 445 гривень 27 копійок.

Статтею 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Судом встановлено, що на імя позивача в ПАТ «Райффайзен банк ОСОБА_2» був відкритий картковий рахунок № НОМЕР_1, на який, згідно відомостей, наданих ПАТ «Райффайзен банк ОСОБА_2», здійснювалося нарахування заробітної плати, проте судом не встановлено факту виплати заробітної плати в розмірі, яка нарахована згідно відомостей, наданих управлінням Пенсійного фонду України в Солонянському районі Дніпропетровської області (а.с.66).

Оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що ОСОБА_1 до теперішнього часу заробітна плата, в тому числі розрахункові, нарахована, але ні в день звільнення, ні до дня розгляду справи судом не була виплачена, то позовні вимоги в частині стягнення 24 445 гривень 27 копійок заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню.

Стосовно вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки у виплаті заробітної плати по день фактичного розрахунку, то в цій частині вимоги підлягають задоволенню у звязку з наступним.

Відповідно до положень ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Верховний Суд України у постановах від 3 липня 2013 року у справі №6-64 цс 13, від 29 січня 2014 року у справі №6-144цс 13 предметом яких був спір про стягнення заборгованості з заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахункових при звільненні зазначив, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, а також не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст. 117 КЗпП України, не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

За змістом розяснення, даного судам у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», обовязок довести відсутність своєї вини у непроведенні розрахунку із звільненим працівником у день звільнення покладається на роботодавця. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року справі № 1-5/2012 "за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу" - в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Оскільки позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за період затримки виплати розрахункових при звільненні в період, коли відповідач не здійснив будь-яких дій щодо розрахунку з позивачем, докази про що не надано суду, то суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього місячного заробітку за час затримки розрахунку, який розраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно вказаної постанови КМУ судом враховується для здійснення розрахунку середньомісячної заробітної плати за період затримки виплати розрахункових розмір заробітної плати за останні повні два місяці до звільнення, тобто за вересень 2014 року 2 092 гривні 64 копійки та жовтень 2014 року -2 187 гривень 76 копійок (а.с.66), у звязку з чим середньомісячна заробітна плата позивача становить 2 390 гривень 52 копійки, а середньоденна 99 гривень 54 копійки (розрахована відповідно до п.8 постанови КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні (4 280,40 грн.) на число відпрацьованих робочих днів 43 дні).

Суд приходить до висновку, що середньомісячну заробітну плату необхідно стягнути за період з 11 листопада 2014 року по 20 липня 2015 року, тобто за 8 місяців та 9 днів (2 390,52грн.х8=19 124,16 грн.) + (99,54 грн.х9=895,86 грн.) 19 124,16 грн.+895,86 грн.=20 020,02 грн.

Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як достовірно встановлено судом, відповідач незважаючи на свій обовязок сплачувати працівнику заробітну плату, даний обовязок належним чином не виконував, як не виконує і до теперішнього часу, що в свою чергу призвело до моральних страждань позивача, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом встановлено, що відповідачем порушувались права позивача на своєчасне отримання заробітної плати як в період знаходження в трудових відносинах з відповідачем, так і після звільнення до дня розгляду справи судом, що є істотним порушенням трудових прав та права на оплату праці, у звязку з чим суд вважає, що вимоги про стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000 гривень є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки будуть відповідати глибині його моральних страждань та тривалості періоду їх спричинення відповідачем.

У звязку з задоволенням позову відповідно до вимог ст.88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави витрати по оплаті судового збору, оскільки позивач при зверненні з даним позовом до суду звільнений від сплати зазначених витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 116, 117, 233, 237-1, 238 КЗпП України; Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду трудових спорів», ст.ст. 10, 11, 57, 60, ст.79, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Трест Дніпродорбуд» про стягнення заробітної плати, компенсації, моральної шкоди задовольнити.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Трест Дніпродорбуд» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 24 445 (двадцять чотири тисячі чотириста сорок пять) гривень 27 копійок, допустивши до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більш ніж за один місяць.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Трест Дніпродорбуд» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати сум, що належать працівникові при звільненні, в сумі 20 020 (двадцять тисяч двадцять) гривень 02 копійки.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Трест Дніпродорбуд» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000 (пять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Трест Дніпродорбуд» на користь держави судовий збір в розмірі 444 (чотириста сорок чотири) гривні 65 копійок в частині позову про стягнення заборгованості з заробітної плати і середнього заробітку за час затримки виплати сум, що належать працівникові при звільненні та в розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок в частині позову про стягнення моральної шкоди.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Солонянський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: суддя Н. О. Щербина