Номер провадження 2/754/41/15
Справа №754/2127/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

21 грудня 2015 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:

Головуючого - судді Смирнової Є.П.,

при секретарі Кузьменко А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві

справу за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2, -

Про визнання майна спільною сумісною

власністю подружжя та визнання права власності

на частку у спільному сумісному майні подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

06.02.2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, у якому просить визнати житловий будинок АДРЕСА_1 об»єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на ? частину вказаного житлового будинку.

При цьому позивачка вказує на те, що перебувала з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з 26.02.2008 року. Від спільного життя вони мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. В подальшому, з березня 2013 року шлюбні відносини між ними фактично були припинені та згідно рішення Деснянського районного суду м.Києва від 11.07.2013 року їх шлюб розірвано.

Як вказує ОСОБА_1, 30.05.2007 року відповідно до договору купівлі-продажу ? частини житлового будинку ОСОБА_2 набув у власність ? частину житлового будинку АДРЕСА_1, житловою площею 57,00 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами. Вартість будинку на момент купівлі складала 255.350 грн.

Будинок був старий та не придатний для життя, тим паче для життя новонародженої дитини, тому в ньому було проведено капітальний ремонт та збільшена його площа. До ремонту в будинку були відсутні кухня та вбиральня, не було опалення, каналізації. Крім того, в будинку була застаріла проводка та протікав дах.

Ремонтні роботи в будинку проводилась з кінця 2007 року до осені 2012 року. Закупівлею будівельних матеріалів, найманням спеціалістів та оплатою їх роботи займалась вона особисто. Крім того, вона, як жінка, займалась плануванням та оздобленням будинку, створенням комфорту та затишку.

Позивачка також зазначає, що у 2011 році вона працювала продавцем непродовольчих товарів із заробітною платою 1200 грн., яка майже вся витрачалась на проведення ремонту. Крім того, вона взяла в борг у своєї сестри ОСОБА_4 гроші в сумі 10.000 доларів США, які використала на закупівлю будівельних матеріалів, загальна вартість матеріалів складає 22.698 грн. 74 коп. Також, нею було сплачено за проведені ремонтні роботи по утепленню стін, монтаж електрики , фарбування стін та інші роботи робітнику ОСОБА_5 8000 грн. та ОСОБА_6 10.000 грн., про що останні написали розписки.

Як вказує ОСОБА_1, загальний стан будинку, його придатність до життя, площа, наявність в будинку опалення та вбиральні суттєво впливає на його вартість.

Статтею 62 Сімейного кодексу України передбачено підстави виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові. Зокрема, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Посилаючись на викладені обставини, положення ст.62 Сімейного кодексу України, п.23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, ОСОБА_1 просить задовольнити її позовні вимоги.

В подальшому ОСОБА_1, в особі свого представника ОСОБА_7, позовні вимоги уточнила. В заяві про уточнення позовних вимог від 15.04.2014 року позивачка просить визнати ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, а також визнати за нею право власності на ? частину вказаного житлового будинку.

Крім того, в обгрунтування свої доводів позивачка просила призначити будівельно-технічну експертизу щодо визначення житлової площі будинку до і після ремонтних робіт; ринкової вартості будинку, з врахуванням поліпшень та ремонтно-будівельних робіт та без врахування таких (а.с.57-61).

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 13.06.2014 року по справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу (а.с.127-129).

Висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи за № 8640/14-43/4710/15-43 було виготовлено 30.03.2015 року (а.с.156,158-183).

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_7 уточнені позовні вимоги від 15.04.2014 року підтримали та просять їх задовольнити, посилаючись на висновок експертизи, а також на те, що укласти мирову угоду на запропонованих позивачкою умовах відповідач не погодився, а саме: відмовився укласти договір дарування ? частини будинку АДРЕСА_1 на ім»я малолітньої доньки ОСОБА_3.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_8 проти позову заперечують. При цьому зазначили, що вирішення спору мирним шляхом неможливе через неправильну поведінку позивачки, яка замість створення затишку і комфорту в сім»ї вчиняла дії щодо створення відповідачу перешкод у користуванні спірною частиною будинку, у зв»язку з чим ОСОБА_2 був змушений звертатися до суду за захистом своїх прав та був вселений до будинку за рішенням суду. Крім того, ОСОБА_1 перешкоджає відповідачу та його матері спілкуватися з донькою сторін ОСОБА_3.

Також, представник відповідача ОСОБА_8 вказує на те, що об»єкти будівництва, за рахунок яких збільшена житлова площа спірного будинку, є самочинним будівництвом. Відповідно до ч.3 ст.376 ЦК України особа, яка здійснила самочинне будівництво, не набуває права власності на нього. З цих підстав позовні вимоги ОСОБА_1 вважає необгрунтованими та безпідставними та просить відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного.

Згідно ст.ст. 60,61 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об»єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 62 Сімейного кодексу України передбачено підстави виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові. Зокрема, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 70 Сімейного кодексу України визначено, що розмір часток майна дружини та чоловіка у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як зазначено в п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до ч.2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту, незалежно від того, на ім»я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом).

Згідно даної постанови спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов»язальними правовідносинами, тощо.

Частиною 3 п.23 вказаної постанови передбачено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесене до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.02.2008 року. Від спільного життя сторони мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5,6).

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу з позивачкою, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 30.05.2007 року придбав за власні кошти ? частину житлового будинку АДРЕСА_1, житловою площею 57 кв.м. Продаж було вчинено за 255.350 грн. (а.с.8).

Згідно довідки КП «Житлорембудсервіс» Деснянського району м.Києва № 926 від 02.07.2015 року, на житловій площі ? частини будинку АДРЕСА_1, яка належить на праві особистої власності ОСОБА_2, з 2011 року зареєстровані ОСОБА_1, як дружина, та донька ОСОБА_3. Сам ОСОБА_2 зареєстрований в будинку з 2013 року (а.с.248).

За рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 11.07.2013 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.7).

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про поділ будинку, у якому просить визнати ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, а також визнати за нею право власності на ? частину вказаного житлового будинку, посилаючись на те, що на час купівлі будинку у 2007 році він був старий та не придатний для життя, в будинку були відсутні кухня та вбиральня, не було опалення, каналізації. Крім того, в будинку була застаріла проводка та протікав дах. Тому в будинку було проведено капітальний ремонт та збільшена його площа.

Як вказує позивачка, закупівлею будівельних матеріалів, найманням спеціалістів та оплатою їх роботи займалась вона особисто. Крім того, майже вся її зарплата витрачалась на проведення ремонту. Також, вона взяла в борг у своєї сестри ОСОБА_4 гроші в сумі 10.000 доларів США, які використала на закупівлю будівельних матеріалів, загальна вартість матеріалів складає 22.698 грн. 74 коп. Також, нею було сплачено за проведені ремонтні роботи по утепленню стін, монтаж електрики , фарбування стін та інші роботи робітнику ОСОБА_5 8000 грн. та ОСОБА_6 10.000 грн., про що останні написали розписки.

Як вказує ОСОБА_1, загальний стан будинку, його придатність до життя, площа, наявність в будинку опалення та вбиральні суттєво впливає на його вартість. Тому, на думку позивачки, відповідно до ч.1 ст.62 Сімейного кодексу України спірний будинок може бути визнаний об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, та відповідно, вона має право на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Вказані доводи позивачки суд вважає недоведеними, виходячи з наступного.

Згідно статті 60 ЦПК України позивач має довести ті обставили на які посилається як на підставу своїх вимог.

В обгрунтування своїх доводів ОСОБА_1 посилається на покази свідків ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та речові докази - розписку про отримання нею грошей в борг від ОСОБА_4, розписки працівників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про отримання від позивачки коштів за виконані ремонтні роботи, фотографії приміщень будинку, а також товарні чеки, квитанції та накладні на отримання товару (а.с.9-13,16, 17-29, 30,31, 122-124).

Крім того, під час розгляду справи позивачкою в якості доказів були надані договори банківського вкладу, укладені між ОСОБА_1 та банківськими установами у 2007 та 2010 роках, копії заяв на видачу готівки та квитанції на здійснення банківських операцій (а.с.212-213, 215-223).

Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, показів свідків, письмових доказів, речових доказів.

Згідно ст.63 ЦПК України показання свідків - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.

Так, допитані в якості свідків ОСОБА_9, ОСОБА_11 пояснили, у якому стані знаходився будинок до ремонту та після нього. Як вказала свідок ОСОБА_9, вона є сусідкою позивачки. Бачила, що ремонт будинку АДРЕСА_1 розпочався влітку 2007 року (тоді зняли кришу). Їй також відомо, що в будинку зроблено 2-й поверх, туалет, ванна кімната, внутрішнє оздоблення, проведено водопостачання.

Допитані в якості свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, а також ОСОБА_2, ОСОБА_14 підтвердили проведення ремонтних робіт в будинку у період з кінця 2007 року по вересень 2012 року. При цьому свідок ОСОБА_2 зазначив, що позивачка ремонтом будинку не займалася, під час ремонту вони з позивачкою до 2010 року постійно проживали в Криму, м.Алупка, а коли приїжджали до м.Києва, то зупинялися у його матері ОСОБА_14

Пояснення вказаних свідків узгоджуються між собою та не суперечать іншим зібраним у справі доказам.

Свідок ОСОБА_4 підтвердила, що у 2009 році позичила своїй родичці ОСОБА_1 10.000 доларів США на ремонт будинку. Частково ОСОБА_1 гроші їй повернула, залишилось віддати 2000 доларів США.

Пояснення свідка ОСОБА_4 суд оцінює критично і до уваги не приймає, оскільки надана ОСОБА_1 розписка від 25.01.2009 року про отримання від ОСОБА_4 грошей містить розбіжності, а саме: розписка датована 2009 роком, в той час як паспорти позивачки і свідка ОСОБА_4 були видані у 2011 році (а.с.16, 124).

Крім того, суд враховує, що згідно пояснень ОСОБА_1 в судовому засіданні щодо обставин написання розписки, то позивачка не пам»ятає, коли писалась ця розписка і для чого вона брала у ОСОБА_4 гроші в сумі 10.000 доларів США.

Також, суд оцінює критично і не приймає до уваги розписку складену 15.07.2011 року від імені ОСОБА_5, та розписку складену 20.04.2012 року від імені ОСОБА_6 (а.с.30,31,122,123).

При цьому суд враховує, що у вказаних розписках зазначений лише перелік виконаних цими особами робіт, але за якою адресою виконувались ці роботи, невідомо. Крім того, суд враховує, що в розписці ОСОБА_5 від 15.07.2011 року та в розписці ОСОБА_6 від 20.04.2012 року (з інтервалом майже рік) зазначені однакові види робіт: стяжка, електрика, ремонт опалення (без зазначення приміщень).

Що стосується наданих позивачкою товарних чеків, видаткових накладних, талонів на отримання товару та інших документів, то вказані докази суд до уваги не приймає, оскільки в зазначених документах не вказано прізвище покупця будматеріалів та адреса доставки, що позбавляє можливості встановити, чи використовувались вказані матеріали взагалі при проведенні ремонтно-будівельних робіт у спірній частині будинку.

Суд також враховує, що деякі документи на придбання будматеріалів датовані 19.05. та 31.05. 2008 року, 06.06. 19.06, 20.06, 21.06, 25.06, 03.07 та 05.07.2008 р.

Враховуючи, що відповідно до свідоцтва про народження дитини, позивачка ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 народила доньку ОСОБА_3, суд піддає сумніву факт придбання позивачкою будматеріалів за вказаними документами у період з 19.05.2008 року по 05.07.2008 року, включно (а.с. 8, 23,25-29).

Що стосується наданих позивачкою ОСОБА_1 договорів банківського вкладу, укладених між ОСОБА_1 та банківськими установами у 2007 та 2010 роках, а також документів на здійснення банківських операцій, то суд враховує наступне (а.с.212-213, 215-223).

Відповідно до Договору про ощадний банківський вклад зі щорічною сплатою відсотків від 06.07.2007 року № 006/1226/07, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1, остання передала в Банк на зберігання грошові кошти в сумі 1300 доларів США (а.с. 216,220).

Відповідно до Договору про ощадний банківський вклад зі щорічною сплатою відсотків від 19.09.2007 року № 006/1837/07, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1, остання передала в Банк на зберігання грошові кошти в сумі 600 Євро (а.с. 217).

18.05.2010 року ОСОБА_1 уклала з ПАТ «Кредитпромбанк» Договір банківського вкладу на вимогу «БЕЗ ОБМЕЖЕНЬ» № 0005476/FDV10-10, з початковою сумою вкладу 2000 доларів США. В подальшому, 03.08.2010 року позивачкою було внесено за договором ще 1.100 доларів США, з яких 16.08.2010 року отримано 400 доларів США та 21.02.2011 року частково повернуто вклад у сумі 2724 долари США (а.с.218-219, 221-223).

Проте, доказів того, що отримані за вказаними договорами грошові кошти були витрачені позивачкою на придбання будівельних матеріалів або оплату ремонтно-будівельних робіт у будинку АДРЕСА_1, ОСОБА_1 не надано.

Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку про необгрунтованість доводів позивачки про те, що внаслідок її особистих трудових, а також грошових затрат майно її чоловіка ОСОБА_2, а саме вартість ? частини будинку АДРЕСА_1 за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості.

Крім того, суд враховує наступне.

Як вбачається з технічного паспорту та первинних правовстановлюючих документів на будинок АДРЕСА_1, будинок за вказаною адресою був побудований у 1955 році. В подальшому, у 1964,1968 рр. були збудовані прибудова, сарай та убиральня. Прибудова під літерою «а3» площею 2,4 кв.м., мансарда над літ.»А» площею 32,45 кв.м. та майстерня під літерою «3» площею 23,45 кв.м. були побудовані у 2012 році та зазначені як самочинне будівництво (а.с.89-95, 100-110,111).

Згідно Висновку експерта № 8640/14-43/4710/15-43 від 30.03.2015 року, за наданими на дослідження документами (технічні паспорти, виготовлені станом на 29.10.1999 р. та 25.04.2014 р., товарні чеки, видаткові накладні та інш., розписки про отриманні коштів за виконанні роботи) експертом було встановлено, що у 2012 році були добудовані прибудова «а3», надбудова над «А» мансарда та майстерня «3». Окрім того, у приміщенні «а2» з 1999 по 2014 рік були проведені будівельні роботи по переплануванню та переобладнанню приміщень (в приміщення прибудови підведені такі інженерні мережі як теплопостачання, водопостачання, водовідведення та каналізації). Встановити, в який саме час: до початку 2007 року чи з кінця 2007 року, були проведені ці роботи неможливо.

Також, експертом не встановлено, які саме роботи були виконані в приміщеннях квартири АДРЕСА_1.

Як зазначає експерт ОСОБА_15 в своєму висновку, з наданих на дослідження товарних чеків, видаткових накладних та інших документів неможливо встановити фактичний обсяг використаних матеріалів або встановити, чи використовувались вони взагалі при проведенні ремонтно-будівельних робіт у спірній частині будинку.

З наданих розписок про виконання певних робіт неможливо встановити, чи виконувалися взагалі будь-які роботи на вказаному об»єкті, а лише зазначено, що особи отримали певні кошти за виконання певних робіт, а де проводилися ці роботи, в розписках не вказано.

Крім того, експертом було співвставлено технічний стан спірної частини будинку за наданими технічними паспортами 1999 та 2014 року. Як вказує експерт, фізичний знос приміщень будинку у 2014 році зазначений у розмірі 49-50%, а у технічному паспорті 1999 року - у розмірі 39-40%, що свідчить про те, що з 1999 року по 2014 рік технічний стан будинку погіршився. Даних щодо покращення приміщень квартири АДРЕСА_1 за рахунок проведення ремонтно-будівельних робіт у технічному паспорті БТІ не зазначається (а.с.158-183).

Відповідно до ст.375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закрити водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Частиною 1,2 ст.376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Як вбачається з матеріалів справи та Висновку експерта від 30.03.2015 року, прибудова «а3» площею 23,2 кв.м., мансарда над «А» житловою площею 26,2 кв.м. та майстерня «3», розташовані по АДРЕСА_1, є самочинним будівництвом, тому, відповідно до ч.2 ст. 376 ЦК України, відповідач ОСОБА_2 не набув право власності на вказані приміщення.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Частиною 2,3 ст. 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Статтею 62 Сімейного кодексу України передбачено підстави виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові. Зокрема, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

На ті ж самі підстави виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно вказує і Пленум Верховного суду України у своїй постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, п.23.

Як встановлено судом, частина будівельних робіт, що були виконані на земельній ділянці по АДРЕСА_1 в період з кінця 2007 по вересень 2012 року, це будівництво не узаконених відповідним чином будівель та споруд, отже є самочинним будівництвом. Таким чином, право власності на самочинні об»єкти будівництва відповідачем ОСОБА_2 не набуте.

Враховуючи викладені обставини, підстав для визнання ? частини житлового будинку АДРЕСА_1, з врахуванням самочинних будівель і споруд, об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд не вбачає.

При цьому суд враховує, що за Договором купівлі-продажу ? частини житлового будинку АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_2 30.05.2007 року придбав частину будинку з господарськими будівлями та спорудами за 255.350 грн., що еквівалентно 50.564 доларам США (а.с.8).

Згідно висновку експерта КНДІСЕ ОСОБА_15 від 30.03.2015 року ринкова (дійсна) вартість квартири № 1 житлового будинку АДРЕСА_1, без врахування вартості земельної ділянки, на який розташований вказаний житловий будинок, станом на момент проведення оцінки, становить 223.438 грн.

Ринкова (дійсна) вартість квартири № 1 житлового будинку АДРЕСА_1, без врахування вартості земельної ділянки, на який розташований вказаний житловий будинок, при умові введення в експлуатацію самочинного будівництва, станом на момент проведення оцінки, з врахуванням ринкової вартості самочинних будівель, становить 556.087 грн.

Проте, як вказує експерт, за наявними в матеріалах справи документами, встановити повний перелік проведених в будинку робіт за період з кінця 2007 по вересень 2014 року не вбачається за можливе, тому вирішити питання щодо впливу поліпшень та ремонтно-будівельних робіт на ринкову вартість спірного житлового будинку неможливо.

Отже, встановити чи збільшилась в ціні ринкова вартість житлового будинку АДРЕСА_1 після проведення ремонтно-будівельних робіт встановити неможливо.

Інших доказів в обгрунтування своїх доводів позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_7 суду не надали.

При таких обставинах, вимоги ОСОБА_1 суд вважає необгрунтованими та не знаходить підстав для їх задоволення.

Керуючись ст.ст.4,10,57-60,79,88,213,214,218 ЦПК України, ст.ст.368,372,376 ЦК України, ст.ст. 60,61,62,69,70,71 Сімейного Кодексу України, Постановою Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю подружжя ? частину житлового будинку АДРЕСА_1, а також визнання за ОСОБА_1 право власності на ? частину вказаного будинку - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: Є.П. Смирнова