У Х В А Л А

30 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Гуменюка В.І.,Сеніна Ю.Л.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13 березня 2015 року, ухвали апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в зв'язку з незаконним відстороненням та затримкою розрахунку при звільненні, зобов'язання нарахувати та виплатити премії та вихідну допомогу,

встановила:

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 13 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення у справі та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального, процесуального права та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме : статті 43, пункту 4 частини четвертої статті 49-2, КЗпП України, статті 60 ЦПК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності штату працівників. Відповідачем дотримані норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника. Позивача попереджено за 2 місяці про наступне вивільнення, під час якого урахувалися положення щодо переважного права на залишення на роботі працівників, відповідач не мав можливості перевести позивача на іншу роботу, а від запропонованих ОСОБА_4 відмовилася.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 1 квітня 2015 року суд виходив із того, що оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі 9 грудня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що суд апеляційної інстанції не визначився з початком перебігу строку розгляду подання Концерну радіомовлення про надання згоди на звільнення ОСОБА_5, та дійшов до передчасного висновку про те, що у встановлений законом строк таке подання профспілковою організацією розглянуто не було, тому звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог статті 43 КЗпП України.

Порівняння вищенаведеного судового рішення із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального та процесуального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Надана для порівняння постанова Верховного Суду України не слугує прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у цій постанові висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в зв'язку з незаконним відстороненням та затримкою розрахунку при звільненні, зобов'язання нарахувати та виплатити премії та вихідну допомогу за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13 березня 2015 року, ухвали апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюка

Ю.Л. Сенін