Справа №489/1176/15-ц 16.07.2015 16.07.2015 16.07.2015
Провадження №22-ц/784/1702/15
провадження № 22ц/784/1702/15 Головуючий у першій інстанції:ОСОБА_1
категорія 39 Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
У Х В А Л А

іменем України

16 липня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

при секретарі судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі: представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідачки ОСОБА_4,

третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

представника відповідача ОСОБА_4

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 4 червня 2015 року

за позовом

ОСОБА_7 до ОСОБА_8, треті особи - ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_6 про визнання права власності, витребування майна,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_7 звернувся з позовом до ОСОБА_8 про визнання права власності, витребування майна.

Позивач зазначав, що йому та його матері ОСОБА_11, належала 22/100 частки домоволодіння № 23 по вул. Шевченка в м. Миколаєві. 9 січня 2003 року вони уклали нотаріально посвідчений договір міни про обмін належної їм частки будинку на квартиру АДРЕСА_1, яка належала в рівних частках ОСОБА_5, ОСОБА_9 та ОСОБА_10

31 серпня 2003 року ОСОБА_11 померла.

Між тим, 20 квітня 2004 року останні, не являючись власниками вказаної квартири, продали її ОСОБА_6, який в свою чергу 8 листопада 2004 року подарував цю ж квартиру ОСОБА_8

Посилаючись на те, що ОСОБА_5, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не мали права продавати спірну квартиру ОСОБА_6, позивач просив суд витребувати від ОСОБА_8 ? частину вказаної квартири, визнати за ним право власності на цю частку квартири, а іншу ? частину квартири включити до складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_11

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 4 червня 2015 року та ухвалою від 16 червня 2015 року про виправлення описки позов задоволено частково. Постановлено витребувати у ОСОБА_8 спірну квартиру та передати ? частину цієї квартири позивачу. Крім того, суд розподілив судові витрати.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати в частині задоволених вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі.

Cудом встановлено, що ОСОБА_7 та його матері ОСОБА_11, належала 22/100 частки домоволодіння № 23 по вул. Шевченка в м. Миколаєві. 9 січня 2003 року останні уклали нотаріально посвідчений договір міни про обмін належної їм частки будинку на квартиру АДРЕСА_1, яка належала в рівних частках ОСОБА_5, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу, який було укладено вказаними особами 18 грудня 1999 року на Южній товарній біржі з ОСОБА_12

Вказаний договір міни в БТІ зареєстровано не було.

Між тим, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2003 року задоволено позов ОСОБА_9 та ОСОБА_5 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_10 про визнання дійсним договору купівлі-продажу зазначеної квартири, укладеного вказаними особами 18 грудня 1999 року на Южній товарній біржі з ОСОБА_12 та визнано за ними право власності на це житло в рівних частках.

Зазначене рішення було зареєстровано в Миколаївському МБТІ 16 грудня 2003 року. 31 серпня 2003 року ОСОБА_11 померла.

20 квітня 2004 року ОСОБА_5, яка діяла також за дорученням ОСОБА_9 та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_10, продала спірну квартиру ОСОБА_6, який 8 листопада 2004 року подарував цю ж квартиру ОСОБА_8

За положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними (правова позиція Верховного Суду України, висловлена в постанові № 6-140цс14 від 17 грудня 2014 року).

За таких обставин, судом правильно встановлено, що спірна квартира була продана ОСОБА_6 особою, яка не мала права її відчужувати, це майно вибуло з володіння власників поза їх волею, а тому, суд дійшов обґрунтованого висновку, що спірне майно може бути витребувано у останнього власника ОСОБА_8 за правилами ст. 388 ЦК України.

Рішення в частині відмови в задоволенні інших вимог сторони не оскаржували, а тому в цій частині колегія суддів рішення не перевіряє.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_9 не набув право власності на квартиру у звязку з тим, що не було зареєстровано зазначений договір міни, не заслуговують на увагу, оскільки положення ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на момент вчинення договору міни, та який має застосовуватись до спірних правовідносин, не повязували чинність договору чи момент набуття права власності за договором про відчуження нерухомого майна, з його обовязковою реєстрацією.

Отже, ОСОБА_7 та ОСОБА_11 набули права власності на квартиру АДРЕСА_1 за угодою міни з часу її нотаріального посвідчення, а відчужувачі з цього часу, відповідно, втратили таке право.

Також не можуть братись до уваги посилання апелянта на пропуск позивачем позовної давності, виходячи з часу його ознайомлення в серпні 2011 року з матеріалами перевірки, яка проведена співробітниками МВС за його заявою. Враховуючи те, що ОСОБА_7 є інвалідом 1-ї групи, яка йому встановлена ще 28 березня 2005 року безстроково, тривалий час перебуває на лікуванні, а з 19 травня 2012 року знаходиться у геріатричному пансіонаті, колегія суддів вважає, що зазначене перешкоджало йому своєчасно усвідомлювати наявність порушеного права та необхідність подання до суду відповідного позову, в тому числі після звернення до правоохоронних органів.

Отже основний висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування позовної давності, є правильним.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм цивільного законодавства, апеляційна скарга не містить. Тому підстав для скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 4 червня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: