Справа № 538/1037/15-ц
Провадження № 2/538/354/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2015 року Лохвицький районний суд Полтавської області в складі :

головуючого судді Сегета Я.С.

при секретарі Волошиній Л.О.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача-адвоката ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача-адвоката ОСОБА_4

третьої особи без самостійних вимог

на стороні позивача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лохвиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-про-дажу дійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в Лохвицький районний суд із позовною заявою до ОСОБА_3, прохаючи суд визнати дійсним з часу його укладення, тобто з 20 квітня 2007 року, договір купівлі- продажу житлового будинку з погосподарськими приміщеннями у селі Мехедівка Лохви-цького району Полтавської області по вулиці Мехеди, будинок 17, між ним, покупцем та продав-цем-відповідачем по цій справі, ОСОБА_3, якому цей будинок належав згідно з договором купівлі-продажу від 28.04.1998р., НГО 0033267, посвідченим приватним нота-ріусом Лохвицького нотаріального округу ОСОБА_6 23.12.1997р. за реєстром № 1097, технічний паспорт від 26.04.1998р., зареєстровий № 3/506, 316832051.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник-адвокат ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обємі, пояснивши суду, що 20.04.2007р. позивач в присут-ності свідка ОСОБА_7 передав ОСОБА_5 2100 грн. в рахунок оплати вартості жит-лового будинку № 17 по вул. Мехеди в с. Мехедівка, який вона придбала на півроку раніше за дані кошти у власника житла ОСОБА_3, котрий також був присутнім при передачі грошей ОСОБА_1 ОСОБА_5 По факту отримання грошей ОСОБА_5 написала письмову розпис-ку. На думку позивача, 20.04.2007р. між ним і відповідачем був укладений договір купівлі-прода-жу спірного житлового будинку, який ОСОБА_1 просить суд визнати дійсним з часу його ук-ладення ( а. с. 5 ).

Відповідач ОСОБА_3 і його представник-адвокат ОСОБА_4 проти задоволення по-зовних вимог заперечили. ОСОБА_3 пояснив суду, що свій житловий будинок № 17 по вул. Ме-хеди в с. Мехедівка Лохвицького району він нікому не продавав і ніяких грошей від ОСОБА_8 та ОСОБА_1 не отримував. Відчуження даного житла він намагався здійснити лише у 2012р. на користь ОСОБА_9, якій ще в 2007р. дозволив тимчасово проживати в даному житловому будинкові. Відповідач звернувся до суду із письмовою заявою від 10.07.2015р. про за-стосування позовної давності і в звязку із її спливом просить суд відмовити в задоволенні позов-ної заяви ( а. с. 34 ).

Залучена в якості третьої особи ОСОБА_5 в судовому засіданні підтвердила факт пе-редачі в 2006р. ОСОБА_3 2100 грн. за придбання у нього житлового будинку № 17 по вул. Ме-хеди в с. Мехедівка Лохвицького району. Належним чином договір купівлі-продажу даного житла між нею і ОСОБА_3 оформлено не було. 20.04.2007р. вона перепродала вказаний будинок ОСОБА_1, отримавши від нього 2100 грн., про що написала розписку ( а. с. 5 ), в якій зазна-чила, що передача грошей відбулася також за участі її колишнього співмешканця ОСОБА_7 і ОСОБА_3 Причину того, чому ніхто із присутніх не підписався у розписці, ОСОБА_5 пояснити суду не змогла.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікова-ною Верховною радою України 17.07.1997р., кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обовязків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, ви-сунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного стро-ку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд зазначає, що Конвенція про захист прав і основних свобод людини є складовою части-ною загальнонаціонального законодавства України.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджа-тися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 55 Конституції України визначила, що права і свободи людини і громадянина захи-щаються судом.

В частині першій статті 202 ЦК України зазначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

В ст. 203 ЦК України визначено, що:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодав-ства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати фор-му правочину, якщо інше не встановлено законом ( ч. 1 ст. 205 ЦК України ).

Суд відмічає, що стаття 207 ЦК України закріпила вимоги до письмової форми правочину, а саме:

1. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксова-ний в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторони виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку.

2. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами ).

У відповідності до вимог пункту 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів роз-мір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян

В ч. 1 ст. 209 ЦК України закріплено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, під-лягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сто-рін.

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації ( ч. 1 ст. 210 ЦК України ).

Згідно приписів статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку ( квартири ) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору виз-начені в ст. 220 ЦК України:

1. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемний.

2. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується пись-мовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилила-ся від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі нас-тупне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Вимогами частини третьої статті 640 ЦК України передбачено що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і держав-ної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Пленум Верховного Суду України в пункті 13 постанови « Про судову практику розгляду цивільних справ про визначення правочинів недійсними » № 9 від 06.11.2009р. розяснив, що з пі-дстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному по-свідченню.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійс-ним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується що-до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки мо-мент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК повязується з державною ре-єстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін.

При розгляді таких справ суди повинні зясувати, чи підлягає правочин обовязковому пос-відченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвід-чення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

У звязку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способом захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Суд відмічає, що в ч. 4 ст. 267 ЦК України закріплено норму про те, що сплив позовної дав-ності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, свідків ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_9 і ОСОБА_11, ознайомившись із матеріалами цивільної справи, дослі-дивши та давши оцінку встановленим в ході судового засідання фактичним обставинам і здійснив-ши системний аналіз вищезазначених норм діючого законодавства, суд вважає, що позовна вимо-га ОСОБА_1 про визнання дійсним з часу його укладення, тобто з 20.04.2007р., договору купівлі-продажу житлового будинку № 17 з погосподарськими приміщеннями по вул. Мехеди в с. Мехедівка Лохвицького району, не підлягає задоволенню.

Суд не погоджується із доводами позивача і його представника про те, що письмова розпи-ска ОСОБА_5 від 20.04.2007р. є письмовим доказом того, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору. ОСОБА_1 і його представник ОСОБА_2 вважають, з посилан-ням на ч. 2 ст. 220 ЦК України, що дану розписку належить трактувати як підтвердження того, що сторони домовилися про усі істотні умови договору купівлі-продажу спірного житлового будинку. Суд відмічає, що дана розписка не може бути доказом того, що сторони по цьому договору, а саме ОСОБА_1 і ОСОБА_3, домовилися про усі істотні умови договору купівлі-продажу спірно-го житла, оскільки у вказаній розписці відсутня фіксація їх волі щодо укладеного договору.

Крім того, суд зазначає, що у відповідності до розяснень, викладених в пункті 13 постано-ви Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику розгляду цивільних справ про виз-начення правочинів недійсними » № 9 від 06.11.2009р. норма частини другої статті 220 ЦК не зас-тосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін.

Суд відмічає, що згідно діючого цивільного законодавства договір купівлі-продажу житло-вого будинку належить нотаріально посвідчити і укладеним він є з моменту державної реєстрації.

В судовому засіданні позивач і його представник не надали суду докази того, що 20.04.2007р. був укладений договір купівлі-продажу спірного житла і відбулося повне або часткове виконання цьо-го договору. Не було надано суду також доказів того, що відповідач ухилився від його нотаріаль-ного посвідчення з подальшою реєстрацією. Суд фіксує, що свідченням намагання ОСОБА_3 здійснити відчуження спірного житлового будинку є нотаріально оформлена заява його колишньої дружини ОСОБА_12 щодо надання дозволу ОСОБА_3 на продажу будинку № 17 з допоміж-ними господарчими побудовами по вул. Мехеди в с. Мехедівка Лохвицького району, датована 15 березня 2012 року ( а. с. 6 ).

При таких обставинах суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу спірного да-ного господарства не є укладеним і не створює ніяких прав та обовязків для ОСОБА_1 і ОСОБА_13, а позовна заява не підлягає задоволенню.

Суд зазначає, що оскільки позивач просить визнати дійсним з часу його укладення, тобто з 20.04.2007р., договір купівлі-продажу вищезазначеного житлового будинку, то перебіг строку по-зовної давності належить рахувати з вказаної дати. Суд фіксує сплив позовної давності, що є підс-тавою для відмови в позові.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Суд відмічає, що позивачем при зверненні до суду був сплачений судовий збір в сумі 243,60 грн. ( а. с. 1 ). Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, то визнає, що також не підлягають стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 судові витрати.

При таких обставинах суд визнає за розумне відмовити в задоволенні позовної заяви в по-вному обємі.

Керуючись вимогами Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст. ст. 41, 55 Конституції України, постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику розг-ляду цивільних справ про визначення правочинів недійсними » № 9 від 06.11.2009р., ст. ст. 202, 203, 205, 207, 209, 210, 220, 240, 257, 267, 657 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 15, 61, 79-89, 123,130, 209, 212-216, 218, 294 ЦПК України, суд, -

Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_14 про визнання договору купівлі-продажу дійсним відмовити в повному обємі.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголо-шення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час прого-лошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отрима-ння копії цього рішення.

СУДДЯ Я. С. СЕГЕТ