Справа № 466/4206/14 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/783/4447/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, їх

представника ОСОБА_4, представника ОСОБА_5

ОСОБА_6, представника Сихівської РА ЛМР

ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 травня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись з позовом до ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8, орган опіки та піклування в особі Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання недійсними довіреностей, виданих ОСОБА_2, ОСОБА_2 ОСОБА_9 ОСОБА_10 від 11 серпня 2007 року, посвідчених приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_8, зареєстровані в реєстрі за №3862 та за №3863.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржили ОСОБА_2 та ОСОБА_3, вважають, що таке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній покликаються на те, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував вимог ст.ст. 203, 231 та 224 ЦК України, якими передбачено підстави для визнання недійсними правочинів, оскільки оспорювані ними довіреності, видані ними проти їх справжньої волі, внаслідок застосування до них психічного тиску з боку відповідача та такі посвідчені без дозволу органу опіки та піклування. На підтвердження зазначених обставин ними було подано, як докази, висновок психіатричної експертизи від 25.02.2013 року, яким встановлено, що ОСОБА_2 будучи членом релігійної організації "ОСОБА_1 покоління", проповідником якої є відповідач ОСОБА_5, внаслідок прослуховування його проповідей був схильний до втрати здатності повною мірою розуміти значення своїх дій, контролювати власні вчинки, розуміти їх суть та передбачати їх наслідки. Однак зазначені докази не були взяті до уваги судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення. Апелянт зазначає і про те, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не врахував вимог ст. ст. 71, 224 ЦК України, Законів України «Про охорону дитинства», «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», якими передбачено необхідність згоди органу опіки та піклування на укладення оспорюваних довіреностей, а відсутність реєстрації малолітнього ОСОБА_2 у спірній квартирі в момент їх укладення не є підставою для визнання його таким, що не проживав у спірній квартирі, а відтак, на думку апелянта, безпідставним є висновок суду про те, що згода органу опіки і піклування на укладення оспорюваних довіреностей, не була потрібна. З наведених підстав просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2, ОСОБА_3, їх представника ОСОБА_4, представника Сихівської РА ЛМР ОСОБА_7 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачі не надали суду доказів на підтвердження наявності передбачених законом підстав для визнання недійсними довіреностей, виданих ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_5, посвідчених 11.08.2007 року приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_8

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.1000, 1003 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 серпня 2007 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 в реєстрі за №3862 та за №3863 посвідчила довіреності, видані позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які, як вбачається зі змісту довіреностей, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки цього документу, діючи на підставі попередньої домовленості з повіреним, уповноважили ОСОБА_5 представляти їх інтереси при укладенні правочинів цивільно-правового характеру, а саме: договору поруки, іпотечного договору, як іпотекодавця - майнового поручителя, предметом яких є належна їм на праві спільної сумісної власності квартира №7 житлового будинку №17 по вул. Рахівській у м. Львові та договорів про внесення змін та доповнень до вищезгаданих договорів, де вони відповідатимуть за виконання позичальником ОСОБА_11 її зобов'язання перед кредитором - банком «Універсальний». Для чого вони надали право ОСОБА_5 підписувати від їх імені вищезгадані правочини, отримувати в органах державної реєстрації нерухомості та в органах нотаріату Львівської області та інших компетентних органах необхідні документи, витяги та довідки, подавати та отримувати від їх імені заяви та документи, розписуватись за них та виконувати всі інші дії, пов'язані з цими довіреностями. Зміст ст.ст.203, 237-240, 244, 245, 247-250, 553-559,1000 ЦК України роз'яснено. Довіреності видані строком на три роки і дійсні до 11 серпня 2010 р.

З позовної заяви вбачається, що вимоги для визнання оспорюваних довіреностей позивачі обґрунтовували ст. ст. 203, 215, 224, 229, 231 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, беручи до уваги положення ст. ст. 203, 215, 229, 231 ЦК України, враховуючи роз»яснення постанови Пленуму Верхового Суду України від 6 листопада 2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», те, що відповідно до положень ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, з врахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України, відповідно до яких доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів, дані докази повинні бути належними та допустимими, як це передбачено ст.ст.58-59 ЦПК України, враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України), прийшов до висновку, що всупереч вимогам зазначених статей, позивачами не доведено жодних підстав для визнання довіреностей від 11 серпня 2007 р. недійсними з підстав, передбачених ст.ст. 229, 231 ЦК України, тобто, що позивачі помилялися щодо обставин, які мають істотне значення, чи внаслідок психічного тиску з боку другої сторони.

Не є доказом для визнання недійсним довіреностей з підстав, передбачених ст. 231 ЦК України, висновки психологічної експертизи комісії спеціалістів від 25.02.2013 р., проведеної на підставі скерування відділу розслідування злочинів СУ ГУ МВС України у Львівській області, оскільки таким встановлено, що систематичне відвідування зібрань релігійної організації «Посольство боже» прихожанином ОСОБА_2 могло здійснити сугестивний (маніпулятивний, пов»язаний з навіюванням) вплив на його психіку; могло вплинути на можливість усвідомлення ним повною мірою суті, значення та наслідків власних вчинків; ОСОБА_2 схильний до втрати здатності повною мірою розуміти значення своїх дій, контролювати власні вчинки, розуміти їх суть та передбачати їх наслідки під час періоду систематичного відвідування зібрань, богослужінь та проповідей релігійної організації «Посольство боже», оскільки такі висновки свідчать лише про можливість впливу систематичного відвідування зібрань релігійної організації «Посольство боже» на усвідомлення ОСОБА_2 повною мірою значення та наслідки власних вчинків. Тобто, такі висновки не є категоричними, а є припущенням.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсними довіреностей суд першої інстанції взяв до уваги акт комплексної амбулаторної судової психолого-психіатричної експертизи №1004 від 19 жовтня 2012 р., призначеної на підставі постанови слідчого у кримінальній справі, згідно з якою ОСОБА_2 психічним захворюванням, недоумством не страждав і не виявляв будь-яких тимчасових чи інших хворобливих розладів психічної діяльності в період 2004-2008 років, міг усвідомлювати значення і наслідки своїх дій та керувати ними.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду першої інстанції про те, що інші наявні у справі докази не підтверджують зазначені позивачами обставини, на які вони посилаються як на підстави для визнання недійсними довіреностей, та не стосуються предмету доказування.

Одним із доводів апеляційної скарги є посилання апелянтів на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не взяв до уваги те, що довіреності були посвідчені з порушенням вимог ст. 71 ЦК України, без згоди органу опіки і піклування, оскільки в квартирі №7 житлового будинку №17 по вул. Рахівській у м. Львові до 22.06.2007 року, був зареєстрований неповнолітній син позивачів, ОСОБА_2

Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки і піклування (стаття 71 ЦК цього Кодексу), є нікчемним.

Частиною 1 ст. 71 ЦК України передбачено, що опікун не має права без дозволу органу опіки і піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2)видавати письмові зобов»язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсними оспорюваних довіреностей з підстав, передбачених ст. 224 ЦК України, недотримання при їх посвідченні вимог ст. 71 ЦК України, суд першої інстанції взяв до уваги рішення Сихівського районного суду м.Львова від 9 грудня 2013 р., яким встановлено обставину, що неповнолітній син позивачів, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, не мав майнових прав щодо квартири №7 житлового будинку №17 по вул. Рахівській у м. Львові.

Як вбачається з рішення Сихівського районного суду м.Львова від 9 грудня 2013 р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18.03.2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.07.2014 року, у справі №1319/1729/2012 за позовом ПАТ «Банк Універсальний» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ПАТ «Банк Універсальний» про визнання договору іпотеки недійсним, судом достовірно встановлено, що на момент укладення 14.08.2007 року договору іпотеки квартира №7 по вул. Рахівській у м.Львові належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та зареєстрований у ній був лише ОСОБА_2; неповнолітня донька майнових поручителів - ОСОБА_12 народилася 31.07.2008 року, тобто, після укладення іпотечного договору та зареєстрована у спрій квартирі лише 30.03.2009 року; неповнолітній син майнових поручителів ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1, майнових прав щодо даної квартири, яка була предметом іпотечного договору, ніколи не мав, на момент укладення оспорюваного договору іпотеки в зазначеній квартирі зареєстрований не був, а тому дозвіл органу опіки та піклування законом не вимагається.

Залишаючи без змін рішення Сихівського районного суду м. Львова від 09.12.2013 р., ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 18.03.2014 року, Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які виходили з безпідставності й недоведеності вимог, при цьому зазначили, що факт реєстрації неповнолітніх дітей у спірній квартирі після укладення договору іпотеки та без згоди іпотекодержателя не є підставою для визнання такого договору недійсним. Такі висновки судів є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм цивільного процесуального законодавства, правильно визначено характер спірних правовідносин та застосовано положення норм матеріального права. Доводи касаційної скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 на увагу не заслуговують й висновків суду не спростовують.

Тобто, рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 09.12.2013 р. встановлена та обставина, що ОСОБА_2 майнових прав щодо квартири №7 по вул. Рахівській у м.Львові ніколи не мав, відтак з врахуванням положень до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, відповідно до якої встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, дана обставина про те, що неповнолітній ОСОБА_2 майнових прав щодо квартири №7 по вул. Рахівській у м. Львові ніколи не мав, доказуванню не підлягає.

Обгрунтовуючи позовні вимоги невідповідністю оспорюваних довіреностей вимогам діючого законодавства,а саме, ст. ст. 71, 224 ЦК України, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначили, що їх син, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1, з дня народження і до 22.06.2007 року разом з матрі»ю, ОСОБА_3, були зареєстровані в квартирі №7 житлового будинку №17 по вул. Рахівській у м.Львові, 22.06.2007 року були зняті з реєстрації за зазначеною адресою та були зареєстровані у ІНФОРМАЦІЯ_2, хоча фактично залишилися проживати у спірній квартирі, а за місцем реєстрації в с. Куровичі Золочівського району Львівської області, фактично ніколи не проживали.

Разом з тим, стверджуючи про такі обставини, позивачі, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надали суду першої інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин.

Надані позивачами суду першої інстанції докази на підтвердження обставин проживання ОСОБА_2 в квартирі №7 житлового будинку №17 по вул. Рахівській в м. Львові, а саме, копія довідки, видана Римсько католицькою парафією Св. ОСОБА_4. Михаїла Львівської архідієцзеї від 08.10.20013 р. про те, що ОСОБА_2 відвідував денний гурток християнського виховання при каплиці Св.ОСОБА_4. Михаїла на Сихові у м.Львові в період з вересня 2007 р. по червень 2010 року, копія витягу з медичної картки, акт від 15.09.2008 р., складений комісією ЛКП «Житловик-С», не є належними доказами на підтвердження обставин проживання ОСОБА_2 у вищезгаданій квартирі на момент посвідчення довіреностей, оскільки не містять інформації про проживання неповнолітнього ОСОБА_2 в квартирі №7 житлового будинку №17 по вул. Рахівській у м.Львові на момент видачі та посвідчення оспорюваних довіреностей, зазначені довідки стосуються періоду вже після посвідчення оспорюваних довіреностей, а вищезазначеним актом комісії ЛКП «Житловик С» підтверджується проживання ОСОБА_3 разом з дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_12 без прописки у спірній квартирі на момент складання такого акту.

Судом апеляційної інстанції оглядалися матеріали цивільної справи№1319/1729/2012 за позовом ПАТ «Банк Універсальний» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ПАТ «Банк Універсальний» про визнання договору іпотеки недійсним, в якій наявні довідки з місця проживання про склад сім»ї і прописки №942 від 05.07.2012 р., №1001 від 24.07.2012 р., №985 від 17.07.2012 р., виданих ЛКП «Житловик», з яких вбачається, що ОСОБА_3, була зареєстрована у квартирі №7 житлового будинку №17 по вул. Рахівській у м.Львові з 31.08.2000 р., її син, ОСОБА_13, з 2004 року, і виписані 22.06.2007 року в с. Куровичі з Золочівського району Львівської області, в подальшому, 06.08.2010 року знову зареєстровані у вищезгаданій квартирі. Тобто, зазначеними довідками підтверджується факт відсутності реєстрації ОСОБА_2 у спірній квартирі, однак такі не підтверджують його проживання у спірній квартирі на момент видачі та посвідчення оспорюваних довіреностей.

Будь - яких інших доказів на підтвердження проживання ОСОБА_2 в квартирі №7 житлового будинку №17 по вул. Рахівській у м.Львові під час видачі оспорюваних довіреностей позивачами суду першої інстанції не були надані, хоча відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належні докази, які б містили інформацію про проживання неповнолітнього сина позивачів, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у квартирі №7 житлового будинку №17 по вул.. Рахівській у м. Львові, позивачами всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України суду першої інстанції не були надані.

З врахуванням положень ст. 303 ЦПК України, колегія суддів не бере до уваги наданий позивачами суду апеляційної інстанції акт від 05.08.2015 року, складений комісією ЛКП «Житловик С» про те, що ОСОБА_3, дійсно проживає в квартирі №7 житлового будинку №17 по вул.. Рахівській у м. Львові і з нею проживає її дитина, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з дня народження і по теперішній час, безвиїздно, оскільки такий не був предметом огляду судом першої інстанції і оскаржуване рішення суду ухвалювалось за відсутності такого акту.

На думку колегії суддів, за наведених вище обставин, вірним є висновок суду першої інстанції, про те, що вимоги ст.ст. 71, 203, 215, 224 ЦК України, ст.177 СК України, ст.ст.17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», при посвідченні виданих ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_14 довіреностей, не були порушені.

Слід зазначити і те, що позивачі при посвідченні оспорюваних довіреностей не повідомили приватного нотаріуса про те, що в квартирі №7 житлового будинку №17 по вул. Рахівській у м. Львові до 22.06.2007 року був зареєстрований неповнолітній ОСОБА_2, який, як ствердили позивачі в суді апеляційної інстанції, постійно проживав за цією адресою разом з батьком та матір»ю, і фактично не змінював свого місця проживання навіть після зняття його з реєстрації в іпотечній квартирі, оскільки за таких обставин нотаріусом при посвідченні довіреностей вимагалась би згода органу опіки та піклування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договір доручення за своєю суттю, оформлений письмовою довіреністю, не є таким, що свідчить про відмову від майнових прав на житло, про відчуження квартири №7 житлового будинку №17 по вул. Рахівській у м.Львові, оскільки оспорюваними довіреностями ОСОБА_2О, ОСОБА_3 лише уповноважили ОСОБА_5 представляти їх інтереси при укладенні правочинів цивільно-правового характеру, а саме: договору поруки, іпотечного договору, як іпотекодавця - майнового поручителя, предметом яких є належна їм на праві спільної сумісної власності квартира №7 житлового будинку №17 по вул. Рахівській у м. Львові та договорів про внесення змін та доповнень до вищезгаданих договорів, де вони відповідатимуть за виконання позичальником ОСОБА_11 її зобов'язання перед кредитором - банком «Універсальний», тобто, уповноважили ОСОБА_5 на вчинення від їх імені дій при укладанні правочинів цивільно правового характеру, що не є відчуженням спірної квартири.

Колегія суддів зазначає про те, що звернувшись з позовом про визнання недійсними довіреностей з підстав недотримання вимог ст. ст. 71, 224 ЦК України, позов в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3, не пред»являвся.

За наведеного, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про безпідставність позову.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

ОСОБА_15