АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/2106/15 Головуючий: 1 інстанції
Категорія: договірні Доповідач: Даниленко В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Швецової Л.А., Бурлака І.В.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії АТ «Укрексімбанк» в м. Харкові на рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії АТ «Укрексімбанк» в м. Харкові до ОСОБА_2, третя особа: Київський РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області про звернення стягнення на предмет іпотеки, зняття з реєстраційного обліку та виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2013 року позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії АТ «Укрексімбанк» в м. Харкові (далі: ПАТ «Укрексімбанк») звернувся до суду з позовом, в подальшому неодноразово уточненим, у якому вказував на те, що між банківською установою та позичальницею ОСОБА_2 були укладені:

-Кредитний договір № 6807С1 від 15 січня 2007 року, згідно якого останній на умовах строковості, платності, забезпеченості та цільового використання - оплати вартості житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_1, придбаного нею за договором купівлі-продажу від 12.01.2007 року, було надано кредит у розмірі 59 400,00 доларів США з кінцевим строком його погашення 14 червня 2022 року та сплатою щомісячних відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 12,5% річних, а також внесенням щомісячної плати за управління кредитом.

-Кредитний договір № 6808С5 від 18 січня 2008 року, згідно якого останній на умовах строковості, платності, забезпеченості та цільового використання - оплати поточних потреб (ремонт нерухомого майна) було надано кредит у розмірі 16 400,00 швейцарських франків з кінцевим строком його погашення 17 січня 2018 року та сплатою щомісячних відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 10,99% річних;

За умовами вказаних Кредитних договорів позичальниця ОСОБА_2 зобов'язалася погашати заборгованість за кредитами та сплачувати проценти за користування кредитними коштами щомісячними платежами у розмірах та строки, визначені сторонами при укладенні договорів.

При цьому, з метою повного та своєчасного виконання позичальницею ОСОБА_2 своїх кредитних зобов'язань, між нею та банківською установою були укладені:

-Іпотечний договір № 6807Z3 від 15.01.2007 року (в забезпечення виконання умов Кредитного договору № 6807С1 від 15 січня 2007 року), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. за реєстровим № 127, відповідно до якого позичальниця ОСОБА_2 передала в іпотеку банківській установі придбаний нею за кредитні кошти житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 78,1 кв.м., житловою площею 33,2 кв.м., з надвірними будівлями: льох літ. «К», сарай літ. «М», гараж літ. «Н», огорожа № 6-8, що розташовані на земельній ділянці площею 442,0 кв.м., яка знаходиться по АДРЕСА_1;

-Іпотечний договір № 6808Z7 від 18.01.2008 року (в забезпечення виконання умов Кредитного договору № 6808С5 від 18 січня 2008 року), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. за реєстровим № 254, відповідно до якого позичальниця ОСОБА_2 передала в іпотеку банку належний їй на праві власності вищевказаний житловий будинок АДРЕСА_1.

Банківська установа свої договірні зобов'язання за укладеними між сторонами Кредитними договорами виконала в повному обсязі, надавши позичальниці ОСОБА_2 кредитні кошти у вищезазначених розмірах.

Однак, позичальниця ОСОБА_2 узяті на себе зобов'язання щодо своєчасного погашення отриманих кредитів, а також сплати щомісячних відсотків за користування кредитними коштами та внесення плати за управління кредитом належним чином не виконувала.

13 грудня 2010 року Київським районним судом м. Харкова було постановлено заочне рішення про стягнення з позичальниці ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрексімбанк» заборгованості за Кредитними договорами № 6807С1 від 15 січня 2007 року та № 6808С5 від 18 січня 2008 року.

Проте, й це судове рішення залишається невиконаним, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень.

У зв'язку з цим банком нараховані проценти за користування позичальницею ОСОБА_2 кредитними коштами, розмір яких за період з 22.10.2010 року по 21.11.2014 року становить:

- за Кредитним договором № 6807С1 від 15 січня 2007 року - 27 685,35 дол. США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ складає 275 646,08 грн.;

- за Кредитним договором № 6808С5 від 18 січня 2008 року - 7 700,23 швейцарських франків, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ складає 80 825,19 грн.

Крім того, банком нарахована плата за управління кредитом, що передбачена умовами Кредитного договору № 6807С1 від 15 січня 2007 року, розмір якої за період з 22.10.2010 року по 21.11.2014 року становить 3 196,17 грн.

Також банківською установою в межах річного строку позовної давності нарахована неустойка (пеня) за невиконання позичальницею ОСОБА_2 узятих на себе кредитних зобов'язань за період з 01.08.2012 року по 21.11.2014 року, яка становить:

- за Кредитним договором № 6807С1 від 15 січня 2007 року - 198 236,56 грн., з яких пеня за прострочені відсотки - 128 195,78 грн., пеня за прострочену заборгованість по кредиту - 71 040,78 грн.;

- за Кредитним договором № 6808С5 від 18 січня 2008 року - 63 225,98 грн., з яких пеня за прострочені відсотки - 38 393,90 грн., пеня за прострочену заборгованість по кредиту - 24 832,08 грн.

04 липня, 10 жовтня 2013 року на адресу позичальниці ОСОБА_2 направлялись письмові вимоги банку про усунення нею порушень узятих на себе зобов'язань за вказаними кредитними договорами та погашення існуючої заборгованості по простроченим відсоткам, комісії за управлінням кредитом, а також нарахованої банком пені, що виникла за період з 22.10.2010 року.

Крім того, 14 жовтня 2013 року на адресу позичальниці була направлена чергова письмова вимога про добровільне погашення кредитної заборгованості за вказаний період та попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Також 16 жовтня 2013 року на адресу позичальниці була надіслана письмова вимога банку про добровільне звільнення належного їй житлового будинку АДРЕСА_1, придбаного за кредитні кошти, який є предметом іпотеки.

Однак, всі ці вимоги банківської установи були проігноровані позичальницею ОСОБА_2 та залишилися невиконаними.

Посилаючись на вказані обставини, позивач - ПАТ «Укрексімбанк» просив суд на підставі норм чинного цивільного законодавства, умов укладених між сторонами кредитних та іпотечних договорів, а також Закону України «Про іпотеку» для задоволення вимог кредитора, а саме: в рахунок погашення кредитної заборгованості позичальниці ОСОБА_2 за Кредитним договором № 6807С1 від 15 січня 2007 року, що складається з заборгованості по простроченим відсоткам за користування кредитними коштами в сумі 27 685,35 дол. США (в еквіваленті за офіційним курсом НБУ - 275 646,08 грн.), плати за управління кредитом в сумі 3 196,17 грн., пені, нарахованої банком за прострочені відсотки - 128 195,78 грн. та за прострочену заборгованість по кредиту - 71 040,78 грн., а також у рахунок погашення кредитної заборгованості останньої за Кредитним договором № 6808С5 від 18 січня 2008 року, яка складається з заборгованості по простроченим відсоткам за користування кредитними коштами в сумі 7 700,23 швейцарських франків (в еквіваленті за офіційним курсом НБУ - 80 825,19 грн.) та пені, нарахованої банком за прострочені відсотки - 38 393,90 грн. та за прострочену заборгованість по кредиту - 24 832,08 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки - належний відповідачці ОСОБА_2 на праві приватної власності житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 78,1 кв.м., житловою площею 33,2 кв.м., з надвірними будівлями: льох літ. «К», сарай літ. «М», гараж літ. «Н», огорожа № 6-8, що розташований на земельній ділянці площею 442,0 кв.м. по АДРЕСА_1, шляхом реалізації предмета іпотеки - вказаного житлового будинку на прилюдних торгах за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Крім того, позивач - ПАТ «Укрексімбанк» просив суд виселити відповідачку ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1, який є предметом іпотеки, зняти її з реєстраційного обліку місця проживання за вказано адресою та стягнути з останньої на його користь судові витрати, понесені ним по справі.

У судовому засіданні представник позивача - ПАТ «Укрексімбанк» підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі й наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідачки ОСОБА_2 заявлені банківською установою позовні вимоги не визнав, та заперечуючи проти задоволення цих позовних вимог посилався на те, що вже існує рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2010 року про стягнення з відповідачки на користь ПАТ «Укрексімбанк» кредитної заборгованості за кредитними договорами № 6807С1 від 15 січня 2007 року та № 6808С5 від 18 січня 2008 року, а відтак звернення стягнення на предмет іпотеки призведе до подвійного стягнення однієї й тієї ж кредитної заборгованості за вказаними кредитними договорами.

Крім того представник ОСОБА_2 наполягав на застосуванні судом до спірних правовідносин строків позовної давності, оскільки розрахунок пені, що підлягає стягненню з відповідачки за невиконання нею узятих на себе договірних зобов'язань, здійснено позивачем за період, який становить майже 3 роки, та застосуванні до спірних правовідносин Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який, на думку представника відповідачки, є підставою для відмови в задоволенні заявлених позивачем вимог.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрексімбанк» відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням районного суду, позивач ПАТ «Укрексімбанк» в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити заявлені ним позові вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт - ПАТ «Укрексімбанк» посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що судом першої інстанції безпідставно застосовано до спірних правовідносин норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки положення вказаного Закону не є підставою для відмови у задоволенні заявлених позивачем вимог. Крім того, відповідачка ОСОБА_2 не представила до суду жодних доказів на підтвердження того, що належний їй житловий будинок, який є предметом іпотеки, використовується нею як постійне місце проживання та про відсутність у власності останньої іншого нерухомого житлового майна.

Представник відповідачки ОСОБА_2 у своїх письмових запереченнях на подану позивачем апеляційну скаргу просить її відхилити, а рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, залишити без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ПАТ «Укрексімбанк» підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак, у даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 15 ЦК України, яка також кореспондується зі ст. 55 Конституції України, кожен має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

За змістом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Правовідносини з надання кредиту регулюються параграфом 2 главою 71 Цивільного кодексу України.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави «Позика, кредит, банківський вклад», якщо інше не встановлено параграфом 2 «Кредит» і не випливає із суті кредитного договору. Викладене міститься у статті 1054 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня фактичного повернення позики.

Таким чином, проценти, визначені вказаною правовою нормою є платою за користування чужими грошовими коштами, яка за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, тобто проценти за кредитним договором нараховуються до моменту повного погашення кредиту та виконання всіх передбачених договором грошових зобов'язань.

Обов'язок боржника сплачувати проценти за користування чужими грошовими коштами передбачений і ст. 536 ЦК України, яка має імперативний характер за виключенням правовідносин між фізичними особами.

Відповідно до коментованої статті за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За приписами ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Загальні умови виконання зобов'язань передбачені ст. 526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Порушенням зобов'язання згідно зі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Правові наслідки порушення зобов'язань передбачені ст. 611 ЦК України, за змістом якої у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Таким чином, пеня - це санкція, яка нараховується від першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконане.

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Наслідки порушення договору позичальником визначені законодавцем у ст. 1050 ЦК України.

Згідно з частиною другою вказаної правової норми, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з ростроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася (тобто, залишку боргу в цілому), та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Основне зобов'язання - зобов'язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов'язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею 589 ЦК України, ст.ст. 7, 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання, в тому числі й що стосується відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'занням і зверненням стягнення на предмет іпотеки, а також збитків, завданих порушенням основного зобов'язання чи умов іпотечного договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Згідно частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду, зокрема зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Частиною другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

За приписами ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, що мешкають у ньому, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

При цьому зі змісту зазначених норм убачається, що вимога щодо письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду.

Задоволення позову про виселення мешканців із переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР.

З урахуванням частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, як про те зазначалося вище, а також за окремим позовом іпотекодержателя після прийняття судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про іпотеку», реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Як встановлено по справі, 15 січня 2007 року між банківською установою - ПАТ «Укрексімбанк» (на той час: ВАТ «Укрексімбанк») та позичальницею ОСОБА_2 був укладений Кредитний договір № 6807С1, згідно якого останній на умовах строковості, платності, забезпеченості та цільового використання - оплати вартості житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_1, придбаного нею за договором купівлі-продажу від 12.01.2007 року, було надано кредит у розмірі 59 400,00 доларів США з кінцевим строком його погашення 14 червня 2022 року та сплатою щомісячних відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 12,5% річних, а також щомісячною платою за управління кредитом (т. 1, а.с. 7-11).

Крім того, 18 січня 2008 року між сторонами був укладений Кредитний договір № 6808С5, згідно якого позичальниці ОСОБА_2 на умовах строковості, платності, забезпеченості та цільового використання - оплати поточних потреб (ремонт нерухомого майна житлового призначення) було надано кредит у розмірі 16 400,00 швейцарських франків з кінцевим строком його погашення 17 січня 2018 року та сплатою щомісячних відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 10,99% річних (т. 1, а.с. 24-27).

За умовами вказаних Кредитних договорів позичальниця ОСОБА_2 зобов'язалася погашати заборгованість за кредитами та сплачувати проценти за користування кредитними коштами, а також здійснювати плату за управління кредитом щомісячними ануїтетними платежами згідно з обумовленими сторонами графіками погашення кредитної заборгованості.

При цьому, з метою повного та своєчасного виконання позичальницею ОСОБА_2 своїх договірних зобов'язань, між нею та банківською установою були укладені:

-Іпотечний договір № 6807Z3 від 15.01.2007 року (в забезпечення виконання умов Кредитного договору № 6807С1 від 15 січня 2007 року), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. за реєстровим № 127, відповідно до якого позичальниця ОСОБА_2 передала в іпотеку банківській установі придбаний нею за кредитні кошти житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 78,1 кв.м., житловою площею 33,2 кв.м., з надвірними будівлями: льох літ. «К», сарай літ. «М», гараж літ. «Н», огорожа № 6-8, що розташований на земельній ділянці площею 442,0 кв.м., яка знаходиться по АДРЕСА_1 (т. 2, а.с. 119-127);

-Іпотечний договір № 6808Z7 від 18.01.2008 року (в забезпечення виконання умов Кредитного договору № 6808С5 від 18 січня 2008 року), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. за реєстровим № 254, відповідно до якого позичальниця ОСОБА_2 передала в іпотеку банку належний їй на праві власності вищевказаний житловий будинок АДРЕСА_1 (т. 2, а.с. 128-131).

У підпунктах 2.1.4, 2.1.5 пункту 2.1 вказаних Договорів іпотеки сторони передбачили, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником ОСОБА_2 узятих на себе договірних зобов'язань, Іпотекодержатель має право одержати задоволення своїх вимог, що випливають з кредитних договорів, за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами.

Згідно п.п. 2.1.12 п. 2.1, п. 5.3 зазначених Договорів іпотеки Іпотекодержатель має право з метою задоволення своїх вимог звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо в момент настання терміну виконання Іпотекодавцем зобов'язання (у тому числі й щодо сплати будь-яких платежів, які повинні здійснюватися відповідно до Кредитних договорів), забезпеченого іпотекою за цими Договорами, воно не буде виконане, та в інших випадках, передбачених чинним законодавством України, цими Договорами та Кредитними договорами.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в цих договорах, за вибором останнього.

По справі також встановлено, що банківська установа свої договірні зобов'язання за укладеними між сторонами Кредитними договорами виконала в повному обсязі, надавши позичальниці ОСОБА_2 кредитні кошти у вищезазначених розмірах, що останньою визнається й не заперечується.

Однак, позичальниця ОСОБА_2 узяті на себе зобов'язання належним чином не виконувала, в зв'язку з чим заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2010 року з позичальниці на користь ПАТ «Укрексімбанк» було достроково стягнуто кредитну заборгованість за Кредитними договорами № 6807С1 від 15 січня 2007 року та № 6808С5 від 18 січня 2008 року, загальний розмір якої станом на 21.10.2010 року склав 61 373,37 дол. США та 19 164,38 швейцарських франків, відповідно (т. 1, а.с. 121-123).

Проте, зазначене рішення суду боржником ОСОБА_2 взагалі залишилось не виконаним, навіть частково, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, та самою відповідачкою у судовому засіданні апеляційного суду також визнавалось і не заперечувалось (т. 1 а.с. 102-106, 125, 126, 127-128).

Ураховуючи те, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення про дострокове присудження до виконання основного зобов'язання в натурі чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, необхідно зазначити, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке набрало законної сили, за відсутності реального його виконання боржником, сама по собі не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора (кредитодавця) права на отримання відсотків за користування кредитними коштами, пені за несвоєчасну сплату кредиту (відсотків), а також інших платежів, передбачених кредитною угодою, до дня фактичного задоволення (повного розрахунку).

Як вбачається із матеріалів справи, листом від 14.10.2013 року ПАТ «Укрексімбанк» попереджало позичальницю ОСОБА_2 про наявність боргів по сплаті коштів за кредитними договорами, а саме: прострочену заборгованість по сплаті процентів за користування кредитними коштами, що виникла за період з 22.10.2010 року, прострочену заборгованість зі сплати комісії за управління кредитом та наявність пені, нарахованої банком за прострочку виконання позичальницею своїх зобов'язань. При цьому позичальниця (іпотекодавець) ОСОБА_2 була й попереджена, що в разі непогашення зазначеної кредитної заборгованості протягом встановленого банківською установою строку, банком буде розпочате звернення на предмет іпотеки (т. 1, а.с. 133, 134, 135, 136).

Однак, указані попередження позичальниці (іпотекодавця) ОСОБА_2 позитивних наслідків не дали.

Згідно наданих позивачем - ПАТ «Укрексімбанк» розрахунків загальний розмір несплачених процентів за користування позичальницею ОСОБА_2 кредитними коштами за період з 22.10.2010 року по 21.11.2014 року становить:

- за Кредитним договором № 6807С1 від 15 січня 2007 року - 27 685,35 дол. США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ складає 275 646,08 грн.;

- за Кредитним договором № 6808С5 від 18 січня 2008 року - 7 700,23 швейцарських франків, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ складає 80 825,19 грн.

Несплачена комісійна винагорода банку за управління кредитом, що передбачена умовами Кредитного договору № 6807С1 від 15 січня 2007 року (п.п. 2.2.2. п. 2.2 Договору), за період з 22.10.2010 року по 21.11.2014 року становить 3 196,17 грн.

Також банківською установою нарахована передбачена умовами кредитних договорів неустойка (пеня) за невиконання позичальницею ОСОБА_2 узятих на себе кредитних зобов'язань за період з 01.08.2012 року по 21.11.2014 року, яка становить:

- за Кредитним договором № 6807С1 від 15 січня 2007 року - 198 236,56 грн., з яких пеня за прострочені відсотки - 128 195,78 грн., пеня за прострочену заборгованість по тілу кредиту - 71 040,78 грн.;

- за Кредитним договором № 6808С5 від 18 січня 2008 року - 63 225,98 грн., з яких пеня за прострочені відсотки - 38 393,90 грн., пеня за прострочену заборгованість по тілу кредиту - 24 832,08 грн.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

Як зазначалося вище, позивачем - ПАТ «Укрексімбанк» нараховано для сплати неустойку (пеню) за прострочену заборгованість по тілу кредиту, яка за Кредитним договором № 6807С1 від 15 січня 2007 року складає 71 040,78 грн., за Кредитним договором № 6808С5 від 18 січня 2008 року - 24 832,08 грн.

Разом із тим, заборгованість по тілу кредиту за вищевказаними Кредитними договорами визначена та стягнута з відповідачки ОСОБА_2 на користь банку заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2010 року, яким не перебачено стягнення цієї заборгованості частками чи щомісячними платежами, а відтак кредитор - ПАТ «Укрексімбанк» мав право звернутися до суду з вимогами про стягнення неустойки за прострочення погашення цієї заборгованості протягом наступних 12 місяців після ухвалення Київським районним судом рішення від 13 грудня 2010 року.

Однак, до суду з позовом про стягнення з позичальниці ОСОБА_2 нарахованої неустойки (пені) за прострочену заборгованість з погашення тілу кредиту за вищевказаними Кредитними договорами за рахунок предмету іпотеки ПАТ «Укрексімбанк» звернувся лише в липні 2013 року, тобто з пропуском строку спеціальної позовної давності, встановленого п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, що з урахуванням заяви представника відповідачки ОСОБА_2 є підставою для відмови в задоволенні зазначених позовних вимог.

Що ж стосується інших вимог ПАТ «Укрексімбанк», у тому числі й щодо стягнення з позичальниці ОСОБА_2 пені за прострочення сплати щомісячних відсотків за користування кредитними коштами за період з 01.08.2012 року по 21.11.2014 року, то ці вимоги заявлені позивачем з дотриманням строків загальної та спеціальної позовної давності, зокрема пеня нарахована позивачем за останній рік перед зверненням до суду у межах загальної позовної давності за основною вимогою.

Відмовляючи в задоволенні заявлених ПАТ «Укрексімбанк» вимог, суд першої інстанції виходив із того, що в даному випадку мають місце всі підстави для застосування до спірних правовідносин Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII), який виключає можливість примусового стягнення нерухомого житлового майна (предмета іпотеки) без згоди власника.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції судова колегія погодитися не може, оскільки Закон № 1304-VII не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів, позаяк відмова в задоволенні позову на підставі цього Закону порушуватиме право позивача на отримання коштів від повернення кредиту, сплати процентів та інших платежів.

Згідно з пунктом 1 частини 1 Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з частиною 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Таким чином, оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій» не підлягає примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Отже, враховуючи, що названий Закон встановлює, що протягом його дії не може бути примусово стягнуто (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, це свідчить про те, що власник не може бути примусово позбавлений не тільки права власності, а й права користування, як складової права власності на таке майно.

Таким чином, під час дії зазначеного вище Закону не може відбуватися як звернення стягнення на предмет іпотеки, так і примусове виселення мешканців з квартири.

При цьому слід зазначити, що для застосування вказаного Закону необхідна наявність певних, передбачених ним умов у їх сукупності, а саме: предмет іпотеки - нерухоме житлове майно повинно виступати як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті; нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

В противному ж випадку Закон № 1304-VII застосуванню не підлягає.

Як зазначалося вище, належний відповідачці ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1, є предметом іпотеки, та виступає як забезпечення зобов'язань останньої за кредитами, наданими їй ПАТ «Укрексімбанк» в іноземній валюті. Загальна площа цього житлового будинку, придбаного за кредитні кошти, становить 78,10 кв.м., тобто не перевищує площу, встановлену Законом № 1304-VII для житлових будинків.

Згідно довідки Київського РВ у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області від 16.09.2015 року, а також відміток у паспорті гр-ки України ОСОБА_2, дослідженого апеляційним судом, остання з січня 2007 року зареєстрована та постійно проживає разом зі своїм чоловіком у житловому будинку АДРЕСА_1.

Згідно довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», станом на 31.12.2012 року за відповідачкою ОСОБА_2 на праві приватної власності обліковується лише один об'єкт нерухомого житлового майна, а саме: зазначений вище житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, наданої на запит апеляційного суду Відділом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Харківського міського управління юстиції, окрім зазначеного вище житлового будинку, іншого будь-якого нерухомого житлового майна на праві власності за ОСОБА_2 не зареєстровано, а відтак остання, як іпотекодавець підпадає під дію закону «Про мораторій».

Однак, суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, з характером та суттю спірних правовідносин, що виникли між сторонами, належним чином не визначився в зв'язку із чим, неправильно застосувавши до цих правовідносин Закон України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», безпідставно відмовив у задоволенні заявлених позивачем - ПАТ «Укрексімбанк» вимог.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2014 року, ухвалене по справі, не може бути визнане законним, обґрунтованим, а тим паче справедливим, в зв'язку з чим судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким частково задовольнивши позовні вимоги ПАТ «Укрексімбанк», у рахунок погашення заборгованості позичальниці ОСОБА_2 за Кредитним договором № 6807С1 від 15 січня 2007 року, загальний розмір якої становить 407 038,03 грн. та складається з заборгованості по сплаті відсотків, нарахованих за користування кредитними коштами, в сумі 27 685,35 дол. США (в еквіваленті за офіційним курсом НБУ - 275 646,08 грн.), платі за управління кредитом у сумі 3 196,17 грн., а також заборгованості по пені в сумі 128 195,78 грн., нарахованій за прострочені відсотки, та в рахунок погашення заборгованості позичальниці ОСОБА_2 за Кредитним договором № 6808С5 від 18 січня 2008 року, загальний розмір якої становить 119 219,09 грн. та складається з заборгованості по сплаті відсотків, нарахованих за користування кредитними коштами, в сумі 7 700,23 швейцарських франків (в еквіваленті за офіційним курсом НБУ - 80 825,19 грн.), а також заборгованості по пені в сумі 38 393,90 грн., нарахованій за прострочені відсотки, звернути стягнення за Іпотечними договорами № 6807Z3 від 15.01.2007 року та № 6808Z7 від 18.01.2008 року, укладеними між ВАТ «Укрексімбанк» та ОСОБА_2, посвідченими приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. за реєстровими №№ 127, 254, відповідно, на предмет іпотеки, а саме: нерухоме майно - житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 78,1 кв.м., житловою площею 33,2 кв.м., з надвірними будівлями: льох літ. «К», сарай літ. «М», гараж літ. «Н», огорожа № 6-8, розташований на земельній ділянці площею 442,0 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1, який належить на праві приватної власності іпотекодавцю ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 12.01.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. за реєстровим № 93, шляхом продажу предмета іпотеки - вказаного житлового будинку на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

При цьому підлягають задоволенню й позовні вимоги ПАТ «Укрексімбанк» щодо виселення відповідачки ОСОБА_2 з належного їй житлового будинку АДРЕСА_1, який є предметом іпотеки, в порядку, встановленому законом, із зняттям її з реєстраційного обліку місця проживання за вказаною адресою.

Разом із тим, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що на час дії Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», рішення суду в частині, що стосується звернення стягнення на предмет іпотеки - належний відповідачці ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1, а також виселення відповідачки з цього житлового будинку, примусовому виконанню не підлягає.

Доводи ж представника відповідачки ОСОБА_2 про те, що вже існує рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2010 року про стягнення з відповідачки на користь ПАТ «Укрексімбанк» кредитної заборгованості за кредитними договорами № 6807С1 від 15 січня 2007 року та № 6808С5 від 18 січня 2008 року, а відтак звернення стягнення на предмет іпотеки призведе до подвійного стягнення однієї й тієї ж кредитної заборгованості за вказаними кредитними договорами, не заслуговують на увагу, оскільки відкриття виконавчих проваджень за виконавчими листами щодо одного божника відповідно до вимог статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» є підставою для об'єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження в межах загальної суми стягнення і не призводить до подвійного стягнення боргу.

Крім того, заявлені в цій справі позовні вимоги ПАТ «Укрексімбанк» взагалі не були предметом розгляду Київським районним судом м. Харкова при постановленні рішення від 13 грудня 2010 року, а відтак є самостійними вимогами стосовно боргових зобов'язань позичальниці ОСОБА_2, що випливають з Кредитних договорів № 6807С1 від 15 січня 2007 року та № 6808С5 від 18 січня 2008 року.

Що ж стосується питання судових витрат по справі, то це питання судова колегія вирішує відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України, з урахуванням принципу пропорційності до розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст.ст. 11, 15, 252-255, 256-258, 261, 267, 509, 525, 526, 549, 550, 589, 599, 610, 612, 625-627, 1048-1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 7, 33, 39-41 Закону України «Про іпотеку», Законом України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ст. ст. 1, 3, 4, 10, 11, 58-61, 88, 212-214, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії АТ «Укрексімбанк» в м. Харкові - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2014 року - скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії АТ «Укрексімбанк» в м. Харкові - задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» за Кредитним договором № 6807С1 від 15 січня 2007 року, загальний розмір якої становить 407 038,03 грн. та складається з заборгованості по сплаті відсотків, нарахованих за користування кредитними коштами, в сумі 27 685,35 дол. США (в еквіваленті за офіційним курсом НБУ - 275 646,08 грн.), платі за управління кредитом у сумі 3 196,17 грн., а також заборгованості по пені в сумі 128 195,78 грн., нарахованій за прострочені відсотки, та в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за Кредитним договором № 6808С5 від 18 січня 2008 року, загальний розмір якої становить 119 219,09 грн. та складається з заборгованості по сплаті відсотків, нарахованих за користування кредитними коштами, в сумі 7 700,23 швейцарських франків (в еквіваленті за офіційним курсом НБУ - 80 825,19 грн.), а також заборгованості по пені в сумі 38 393,90 грн., нарахованій за прострочені відсотки, звернути стягнення за Іпотечними договорами № 6807Z3 від 15.01.2007 року та № 6808Z7 від 18.01.2008 року, укладеними між ВАТ «Укрексімбанк» та ОСОБА_2, посвідченими приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. за реєстровими №№ 127, 254, відповідно, на предмет іпотеки, а саме: нерухоме майно - житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 78,1 кв.м., житловою площею 33,2 кв.м., з надвірними будівлями: льох літ. «К», сарай літ. «М», гараж літ. «Н», огорожа № 6-8, розташований на земельній ділянці площею 442,0 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1, який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 12.01.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. за реєстровим № 93.

Встановити спосіб реалізації предмета іпотеки - вищезазначеного житлового будинку шляхом його продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Виселити ОСОБА_2 з житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1, в порядку, встановленому законом, знявши її з реєстраційного обліку місця проживання за вказаною адресою.

У задоволенні решти позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії АТ «Укрексімбанк» в м. Харкові - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії АТ «Укрексімбанк» в м. Харкові судові витрати, понесені ним по справі, а саме: 4 464 (чотири тисячі чотириста шістдесят чотири) грн. 41 коп. судового збору, сплаченого при зверненні до суду першої та апеляційної інстанції.

Рішення в частині, що стосується звернення стягнення на предмет іпотеки - належний на праві приватної власності ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1, та виселення останньої з цього житлового будинку на період чинності Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» - примусовому виконанню не підлягає.

Рішення апеляційного суду, ухвалене по справі, набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: