УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Дербенцевої Т.П.,

Євтушенко О.І., Мартинюка В.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Шевченківського районного управління головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Макаренко Валерій Михайлович, ОСОБА_10, ОСОБА_11, про визнання правочинів недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду міста Києва від 27 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2008 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Шевченківського районного управління головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Макаренко В.М., ОСОБА_10, ОСОБА_11, в якому просили визнати договір позики у вигляді боргової розписки від 21 серпня 1998 року на суму 25 тис. доларів США, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, доручення від імені ОСОБА_12 на ім'я ОСОБА_6 від 05 вересня 1998 року, договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 від 21 квітня 1999 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_13, доручення неповнолітнього ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_13 від 23 квітня 1999 року, заяву від 23 квітня 1999 року від імені ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ЖЕК № 403 про виписку з місця проживання, заяву від 22 квітня 1999 року від імені ОСОБА_4, ОСОБА_5 до опікунської ради Радянської районної державної адміністрації м. Києва, договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 від 14 грудня 1999 року, укладений між ОСОБА_5 в особі ОСОБА_13 та ОСОБА_8, заяви ОСОБА_5 та ОСОБА_4 від 16 грудня 1999 року, недійсними, посилаючись на те, що дії по відчуженню квартири були зумовлені вчиненим на них психологічним тиском, залякуванням та погрозою фізичної розправи, спірні правочини з приводу розпорядження нерухомим майном укладені ОСОБА_4 з метою приховати іншу угоду - про забезпечення виконання договору позики, а спірний договір купівлі-продажу, укладений від імені ОСОБА_5, суперечить визначеному законодавством порядку щодо укладення правочинів із неповнолітніми.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року, позов задоволено частково. Визнано договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 від 24 квітня 1999 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_13 і договір купівлі продажу 1/2 частки вищевказаної квартири від 14 грудня 1999 року, укладений між ОСОБА_5 від імені якого діяла ОСОБА_13 та ОСОБА_8, недійсними, а в решті вимог позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду міста Києва від 27 березня 2014 року рішення місцевого суду в частині задоволення позовних вимог про визнання договору дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 від 24 квітня 1999 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_13 і договору купівлі продажу 1/2 частки вищевказаної квартири від 14 грудня 1999 року, укладеного між ОСОБА_5 від імені якого діяла ОСОБА_13 та ОСОБА_8 недійсними скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові в цій частині, а в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення місцевого суду, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині задоволення позовних вимог та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в позові, суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що відсутні правові підстави для визнання договору дарування від 21 квітня 1999 року та договору купівлі-продажу від 14 грудня 1999 року недійсними, у зв'язку із недоведеністю обставин, відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України, що стосуються їх укладення з порушенням або не у відповідності із вимогами закону.

Такі висновки апеляційного суду ґрунтуються на матеріалах справи й відповідають вимогам закону.

Частиною 1 ст. 13 ЦК Української РСР встановлено, що неповнолітні віком від п'ятнадцяти до вісімнадцяти років вправі укладати угоди за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальників.

Статтею 48 ЦК Української РСР визначено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦК Української РСР угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Згідно із ст. 58 ЦК Української РСР якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Статтями 62-64 ЦК Української РСР встановлено, що угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки особи, яку представляють. Угода, укладена від імені другої особи особою, не уповноваженою на укладення угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки для особи, яку представляють, лише в разі дальшого схвалення угоди цією особою. Наступне схвалення угоди особою, яку представляють, робить угоду дійсною з моменту її укладення. Довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

За змістом ст. 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 243 ЦК Української РСР визначено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_3 належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних частках на підставі договору купівлі-продажу від 24 січня 1997 року.

21 серпня 1998 року ОСОБА_4 було видано ОСОБА_6 письмову розписку про отримання в позику від останнього коштів у розмірі 25 тис. доларів США та у випадку неповернення боргу до 23 червня 1999 року зобов'язалася передати у власність квартиру, що належить їй на праві власності.

Згідно із дорученням, посвідченим 05 вересня 1998 року державним нотаріусом Двадцятої Київської державної нотаріальної контори Піддубною С.Ф., позивачка уповноважила ОСОБА_6 керувати та розпоряджатись всім її майном, з чого б воно не складалось та де б не знаходилось, укладати всі дозволені законом угоди по керуванню та розпорядженню майном: купувати, продавати, здавати в оренду, дарувати, приймати в дар, обмінювати, закладати та приймати в заставу будівлі та інше майно, проводити розрахунки про укладених угодах. Доручення було видане без права передоручення, терміном на 3 роки.

Відповідно до договору дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_3, від 21 квітня 1999 року ОСОБА_4 в особі ОСОБА_6, діючого на підставі вищевказаного доручення, подарувала, а ОСОБА_13 прийняла у дар 1/2 частку вищевказаної квартири.

23 квітня 1999 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Макаренко Л.А. було посвідчене доручення, яким ОСОБА_5, діючий за згодою своєї матері - ОСОБА_4, уповноважив ОСОБА_13 керувати та розпоряджатись, в тому числі, з правом відчуження на умовах та ціну на її розсуд, належною йому часткою квартири АДРЕСА_3. Довіреність підписана ОСОБА_5 у присутності та за згодою законного представника - ОСОБА_4, яка також підписала доручення.

Також 23 квітня 1999 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Макаренко Л.А. була посвідчена заява ОСОБА_4 до опікунської ради Радянської районної державної адміністрації м. Києва, у якій вона просила дозволу на продаж 1/2 частки спірної квартири, що належить її сину ОСОБА_5

24 серпня 1999 року ОСОБА_4 звернулася із заявою до Держадміністрації Радянського району м. Києва, в якій просила дозволити їй продати квартиру АДРЕСА_3, а сину придбати нову квартиру з більшою площею для забезпечення його новим житлом.

Разом із заявою, позивачка до органу опіки та піклування особисто подала наступні документи: нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_4 про надання дозволу на продаж 1/2 частки зазначеного житла, довідку-характеристику на вказане нерухоме майно, видану позивачці на її замовлення Київським міським бюро технічної інвентаризації 09 серпня 1999 року, довідки з місця навчався ОСОБА_5, місця роботи ОСОБА_4, місця проживання позивачів, виготовлену на її замовлення, а також свідоцтво про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_16

Відповідно до розпорядження Радянської районної державної адміністрації м. Києва № 768 від 07 вересня 1999 року опікунською радою дозволено останній в шестимісячний строк продати половину квартири АДРЕСА_3, власником якої є її неповнолітній син ОСОБА_5, за умови попередньої купівлі йому у власність квартири АДРЕСА_1.

Розпорядженням № 1019 від 02 грудня 1999 року Радянської районної державної адміністрації м. Києва було внесено зміни до попереднього розпорядження ОСОБА_4 надано згоду на продаж в шестимісячний строк половини вищевказаної квартири, при умові попередньої купівлі у власність ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_2. Дозволено здійснити вказані дії ОСОБА_13

14 грудня 1999 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Макаренком В.М. було посвідчено договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири, відповідно до якого ОСОБА_5, діючий за згодою своєї матері ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_13, що діяла на підставі доручення від 23 квітня 1999 року, продав, а ОСОБА_8 купив 1/2 частку квартири АДРЕСА_3. Продаж спірного житла здійснено за 26 тис. грн., які покупець передав продавцю до підписання цього договору.

Крім того, 16 грудня 1999 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Макаренком В.М. було посвідчено заяву ОСОБА_5, який діяв за згодою та в присутності своєї матері ОСОБА_4, про те, що дії ОСОБА_13, діючої на підставі доручення від його імені та за згодою його матері, пов'язані з продажем належної йому частки квартири, виконані відповідно до їхньої волі. Матеріальних та моральних претензій до ОСОБА_13 він не має. Заява підписана ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Як вбачається із заяви ОСОБА_4, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Макаренком В.М. 16 грудня 1999 року позивачка заявила, що дії ОСОБА_6, діючого на підставі доручення від її імені, пов'язані з даруванням належної їй частки квартири АДРЕСА_3, виконані відповідно до її волі. Матеріальних та моральних претензій до ОСОБА_6 вона не має.

Також судами встановлено, що за зверненням позивачів та за фактом вчинення відносно ОСОБА_4, ОСОБА_5 шахрайських дій порушено кримінальну справу за ч. 2 ст. 190 КК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1010/ed_2014_03_21/pravo1/T012341.html?pravo=1> та 27 жовтня 2000 року позивачів було визнано потерпілими та цивільними позивачами.

На даний час досудове слідство не завершене та остаточне рішення не прийнято.

Відповідно до ст. ст. 335, 337 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин апеляційний суд, на виконання вимог ст. 213 ЦПК України, встановивши на підставі доказів, яким було надано належну оцінку ті факти, що свідчення того, що при укладенні спірних договорів не було вільного волевиявлення ОСОБА_4, ОСОБА_5 відсутні; довіреності видані позивачами, на підставі яких були укладені спірні правочини ними не відкликалися та не скасовувалися; доказів того, що саме обидві сторони, укладаючи спірний договір дарування, бажали приховати договір застави, який вони насправді вчинили немає, а дії ОСОБА_17 із видачі довіреності на розпорядження належною їй часткою в майні були спрямовані з конкретною метою - подальшим відчуженням зазначеного нерухомого майна в рахунок погашення боргу за договором позики; правочин на розпорядження майном, на той час неповнолітнього, укладено за згодою матері та з дозволу органу опіки та піклування, дійшов правильного висновку про скасування рішення місцевого суду та правильно відмовив у позові.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, апеляційний суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду міста Києва від 27 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: Н.А. Горелкіна
Т.П. Дербенцева
О.І. Євтушенко
В.І. Мартинюк