АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/2969/15 Справа: № 635/918/14-ц Категорія: "договірні правовідносини" Головуючий 1 інстанції: Березовська І.В. Доповідач: Малінська С.М.
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

Головуючого судді - Малінської С.М.,

Суддів - Піддубного Р.М.,

Швецової Л.А.,

за участю секретаря - Лотох І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" на рішення Харківського районного суду Харківської області від 26 грудня 2014 року по справі за позовом Товариства з обмежено. відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ТОВ ОТП "Факторинг України" звернулося до суду з названим позовом, в обґрунтування якого позивач зазначав, що між ПАТ "ОТП Банк" (правонаступник ЗАТ "ОТП Банк") та ОСОБА_3 25 липня 2008 року був укладений кредитний договір № МL700/1234/2008, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 25000 доларів США строком до 25 липня 2023 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між ПАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, предметом якого стала однокімнатна квартира, загальною площею 40,70 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 та належить останньому на праві приватної власності.

12 листопада 2010 року право вимоги за вказаним кредитним договором було відступлено позивачу ТОВ "ОТП Факторинг Україна".

Взяті на себе зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_3 належним чином не виконує, у зв'язку з чим станом на 28 січня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 23611,10 доларів США; заборгованість за процентами за користування кредитом у сумі 4587,71 доларів США; пеня за прострочення виконання зобов'язань - 822684,80 грн., а всього загальна сума заборгованості складає 1048077,88 грн. У зв'язку з цим позивач , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за ТОВ "ОТП Факторинг" права продажу будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки за іпотечним договором №Р МL700/1234/2008 від 25 липня 2008 року, а саме: однокімнатну квартиру, загальною площею 40,70 кв. м, житловою площею 18,50 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з наданням всіх повноважень продавця (в тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на предмет іпотеки, технічної документації, свідоцтва про право власності на предмет іпотеки, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно в органах БТІ" ВРЖЕУ, нотаріату, Харківської міської ради, тощо. Витрати, пов'язані зі збереженням та реалізацією предмету іпотеки стягнути з відповідача. За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна задовольнити вимоги ТОВ "ОТП "Факторинг Україна" за кредитним договором № МL700/1234/2008 від 25 липня 2008 року в межах суми заборгованості, яка складає 1048077,88 грн. Встановити початкову ціну продажу предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайний на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на час продажу. З метою збереження предмету іпотеки до її реалізації, передати предмет іпотеки в управління ТОВ "ОТП Факторинг Україна" на період її реалізації з наданням права обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладенням договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами, укладення договорів охорони предмету іпотеки з правом отримання орендної плати. Виселити ОСОБА_2, ОСОБА_4, які проживають у вказаній квартирі та зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 26 грудня 2014 року позовні вимоги ТОВ "ОТП Факторинг Україна" задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором № МL700/1234/2008 від 25 липня 2008 року в розмірі 414116 грн. 60 коп. В решті позову відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ТОВ "ОТП Факторинг Україна", посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 взятих на себе за кредитним договором зобов'язань не виконав, наслідком чого є стягнення з нього на користь позивача суми заборгованості за кредитним договором.

Проте повністю погодитись з такими висновками суду не можна з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що 25 липня 2008 року між ПАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № МL700/1234/2008, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 25000 доларів США та зобов'язався повернути вказану суму у строк до 25 липня 2023 року відповідно до графіку погашення кредиту та сплачувати відсотки за користування кредитними коштами у передбаченому договором розмірі.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за цим договором, того ж дня між ПАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № РМL700/1234/2008, за умовами якого, останній передав банку в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Вирішуючи між сторонами спір та, відмовляючи в частині задоволення позовних вимог про звернення стягнення на майно ОСОБА_5, суд першої інстанції посилався на норми ст.ст.554, 559, 529 ЦК України, які регулюють правовідносини з фінансової поруки.

Зокрема, у ст.554 ЦК України зазначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидарну відповідальність) поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Майновий поручитель - це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи - боржника.

Однак, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що між банком та ОСОБА_2 25 липня 2008 року було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останній не несе солідарної відповідальності, а відповідає за порушення зобов'язань ОСОБА_3 лише своїм майном, що є предметом іпотеки.

Таким чином, суд першої інстанції ототожнив майнового поручителя ОСОБА_2 з поручителем як стороною договору поруки і, як наслідок, застосував до іпотечних правовідносин за участю майнового поручителя нормативні положення, що регулюють поруку (гл. 49 Цивільного Кодексу України).

Згідно ст.546 ЦК України порука та застава визначені як окремі види забезпечення зобов'язань. Поручитель і майновий поручитель є суб'єктами різних за змістом цивільних правовідносин. Поручитель є суб'єктом такого виду забезпечення виконання зобов'язання, як порука, а майновий поручитель є суб'єктом іншого виду забезпечення виконання зобов'язання - застави. Правовий статус поручителя й майнового поручителя врегульовано окремо, із суттєвими видовими відмінностями, достатніми для їх розрізнення та для вирішення спорів за їхньою участю шляхом безпосереднього застосування відповідних норм цивільного закону.

Оскільки договір іпотеки є різновидом договору застави та окремим способом забезпечення зобов'язань, регулювання якого здійснюється ст.ст.572-593 глави 49 ЦК України і спеціальним законом, то до іпотечних правовідносин за участю майнового поручителя не підлягають застосування положення вказаної глави.

Є помилковим і висновок суду першої інстанції щодо солідарної відповідальності боржника та майнового поручителя.

Боржник за основним зобов'язанням та майновий поручитель - іпотекодавцеь не є солідарними боржниками. Солідарна відповідальність настає лише у випадках, прямо передбачених законом або договором (ст.541 ЦК України).

Законом України "Про іпотеку" солідарної відповідальності боржника за основним зобов'язанням та майнового поручителя у разі порушення боржником зобов'язання не передбачено. Зазначеним законом, а саме ч.1 ст.11 чітко визначено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекордержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Тобто обсяг відповідальності майнового поручителя обмежений вартістю майна, переданого ним в іпотеку.

Вказана позиція викладена в листі Верховного Суду України від 01 лютого 2015 року "Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна".

Наведена позиція викладена і в рішення Верховного Суду України по справі № 6-125цс14.

Закон України "Про іпотеку" є спеціальним законом і підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ст.7 вказаного Закону вимоги іпотекодержателя можуть бути задоволені лише за рахунок предмета іпотеки.

Статтею 38 Закону України "Про іпотеку" передбачений такий спосіб реалізації предмета іпотеки як продаж іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в 42 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Крім того, за правилами ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Виходячи з наведеної норми права суд може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені), що підлягає стягненню, враховуючи при цьому занадто високий її розмір порівняно із збитками споживача, ступінь виконання зобов'язання, майновий стан сторін, їх майнові та інші інтереси, що заслуговують на увагу, зокрема відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання. При цьому зменшення розміру неустойки є правом суду.

Суд може прийняти рішення про зменшення розміру неустойки як за власною ініціативою, так і за клопотанням відповідача.

Розмір заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором становить 23611,10 доларів США, що за курсом НБУ станом на 28 січня 2014 року складає 188723,52 грн., тоді як розмір пені, яка нарахована позивачем становить 822684,80 грн., що більше ніж у чотири рази перевищує суму заборгованості за кредитом.

З огляду на наведене, зважаючи, що розмір неустойки значно перевищує розмір основної заборгованості, виходячи з принципів розумності і справедливості, судова колегія вважає за можливе зменшити розмір пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором щодо розміру основного боргу до 188723,52 грн.

При вирішенні питання про зменшення суми пені судова колегія врахувала те, що апелянт в суді апеляційної інстанції представник апелянта погодилась із сумою боргу в розмірі 414116 грн. 60 коп., зменшеним за рахунок зменшення розміру пені до 188723,52 грн.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України "Про іпотеку".

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

На забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_1 , яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому відсутні передбачені законом підстави для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Дана позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року по справі за № 6-39цс15.

За таких обставин, апеляційна скарга ТОВ "ОТП Факторинг Україна" підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції - скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення заявленого ТОВ "ОТП Факторинг Україна" позову частково та стягнути заборгованість за кредитним договором в розмірі 23611,10 доларів США, заборгованості за нахованими та несплаченими відсотками за користування кредитом в розмірі 4587,71 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 28 січня 2014 року складає загалом 225393,08 грн., а також пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором в розмірі 188723,52 грн., а всього 414116,60 грн., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 підлягає стягненню сума судового збору, сплаченого позивачем за пред'явлення позову та подачу апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 26 грудня 2014 року скасувати.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за укладеними 25 липня 2008 року року між Публічним акціонерним товариством "ОТП Банк", який є правонаступником Закритого акціонерного товариства "ОТП Банк" та ОСОБА_3 кредитним договором в розмірі 414116 грн. (чотириста чотирнадцять тисяч сто шістнадцять гривень) 60 коп., з яких заборгованість за кредитом - 23611,10 доларів США, заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками за користування кредитом в розмірі 4587,71 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 28 січня 2014 року складає загалом 225393,08 грн., а також пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором в розмірі 188723,52 грн. , що виникла станом на 28 січня 2014 року , звернути стягнення на предмет іпотеки - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу предмета іпотеки Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" від свого імені будь-якій особі-покупцеві за ціною, встановленою на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, з наданням Товариству з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" усіх повноважень продавця.

Встановити початкову ціну продажу предмета іпотеки, а саме однокімнатної квартири АДРЕСА_1 на рівні, не нижчому на звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, на час продажу.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" суму сплаченого судового збору в розмірі 5481 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді