Провадження № 22-ц/779/1180/2015
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Вакарук В.М., Ясеновенко В.М.,

секретаря Драганчук У.М.,

з участю представника апелянта,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 про виселення за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» на рішення Івано-Франківського міського суду від 25 лютого 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 лютого 2015 року відмовлено в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в особі Івано-Франківської філії до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 про виселення відповідачів та інших осіб, зареєстровані та/або проживають у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Апелянт незгідний з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення є незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи.

Судом зазначено те, що неможливо вирішити питання про виселення невизначеного кола осіб, оскільки позивачем не вказав осіб які потрібно виселити.

ПАТ КБ «ПриватБанк» звертався до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та 20.12.2013 року суд виніс рішення звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, загальною площею 39,30 кв.м., житловою площею 18, 90 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк».

На час ухвалення оскарженого рішення позивачем були виконані усі вимоги, передбачені ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК України для примусового виселення за рішенням суду мешканців із предмету іпотеки.

А саме: позивачем на адресу суду відповідачів було надіслано повідомлення про необхідність звільнити в добровільному порядку займаний предмет іпотеки. Зазначені повідомлення були вручені адресатам.

Відповідачами вимога банку виконана не була, тому банк звернувся до суду з позовом про виселення відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі розташованій за адресою: АДРЕСА_2.

Судом не надано належної оцінки доказам по справі, допущення порушень норм матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для зміни рішення.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відмовляючи позивачу у позові про виселення відповідачів з житлового приміщення, у якому вони зареєстровані і дане житло є предметом договору іпотеки, суд першої інстанції послався на існування мораторію на примусове відчуження житла, яке є предметом іпотеки, якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань позичальника за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови що таке майно використовується як місце постійного проживання позичальника, згідно Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті». Крім того, суд відмовив у позові також з підстав того, що позивач просив виселити з житла невизначене коло осіб.

Колегія суддів вважає, що до такого висновку суд прийшов з порушенням норм матеріального права, які підлягають застосуванню для даних правовідносин.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України "Про іпотеку".

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України "Про іпотеку".

Судом встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 20.12.2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, загальною площею 39,30 кв.м., житловою площею 18, 90 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем.

Так, згідно із ч.ч.1,2 ст. 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Відповідно з ч.1 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Підстави виселення із займаного житлового приміщення встановлені ч.1 ст. 109 ЖК Української РСР, а ч.3 даної статті урегульовано порядок виселення громадян.

За змістом ч.2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ч.3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст. 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Судом встановлено, що відповідачами в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих ОСОБА_5 кредитних коштів, тому колегія суддів приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла. При цьому суд зазначає, що позивач просив суд виселити відповідачів з житлового приміщення, яке є предметом договору іпотеки без надання іншого житла, а вимог про виселення їх з наданням іншого житла не ставив.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення судом першої інстанції постановлено з порушенням вимог матеріального та процесуального права, тому не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з постановленням у даній справі нового рішення, яким у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог, а не з підстав, зазначених у рішенні судом першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 25 лютого 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення. У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 про виселення відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_6

ОСОБА_7