АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 635/980/15-ц Головуючий 1 інст. Назаренко О.В.
Провадження № 22ц/790/4919/15 Доповідач - Макаров Г.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого Макарова Г.О.,

суддів: Кружиліної О.А., Кіся П.В.,

за участю секретаря - Рязанової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою, зобовязання вчинити певні дії та вселення, -

встановила:

11 лютого 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просила суд зобов'язати ОСОБА_1 не чинити перешкод для ОСОБА_2 в користуванні квартирою, що розташована в Харківській області, Харківському районі, АДРЕСА_1, та вселити ОСОБА_2 в квартиру, що розташована в Харківській області, Харківському районі, АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі та пояснили суду, що позивач проживала однією сім'єю з відповідачем в спірній квартирі, яка вцілому належала позивачу на праві власності. У подальшому позивач подарувала відповідачу 1/2 частину квартири. В січні 2015 року відповідач змінив замки на вхідних дверях та не допускає позивача до приміщення.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 14 квітня 2015 року вищезазначений позов, задоволено. Зобовязано ОСОБА_1 не чинити перешкод для ОСОБА_2 у користуванні квартирою, що розташована в Харківській області, Харківському районі, АДРЕСА_2; вселено ОСОБА_2 в квартиру, що розташована в Харківській області, Харківському районі, АДРЕСА_2; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 243, 60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки суд розглянув справу в його відсутність, та не звернув уваги, що він не чинив перешкод в користуванні спірною квартирою.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Згідно ст. 308 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач перешкоджає позивачу проживати в спірній квартирі.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 57, ст. 179, ч. 3, 4 ст. 212, ч. 1 ст. 213, п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до розяснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч. 3 ст. 319, ч. 1 ст. 321, ст. 328, ч. 1 ст. 356, ч. 1 ст. 358, ст. 379, ч. 1 ст. 382, ч. 1 ст. 383, ст. 391 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване встановленням таких фактів та відповідних їм правовідносин:

Наданими копіями договору купівлі-продажу, посвідченого 3 червня 2011 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_3 реєстровий № 1725, копією витягу про державну реєстрацію прав № 30672431 від 19.07.2011 року, копією договору дарування від 28 квітня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_3 реєстровий № 616 підтверджується, що співвласниками квартири, що розташована в АДРЕСА_3 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1. Кожному із співвласників належить по 1/2 частині квартири, що доведено належними, допустимими та достовірними доказами в їх сукупності і взаємозвязку.

Оскільки відповідач перешкоджає позивачу проживати в спірній квартирі, то суд вважав, що позивач має право обрати на захист свого права будь-які засоби, визначені ст. 16 ЦК України, в тому числі заявлені у позові в якості позовних вимог.

Такий висновок є обґрунтованим, оскільки суд дійшов його на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, та наявних в ній доказів, яким дана відповідна оцінка. Правильно встановивши юридичну природу виниклих правовідносин, суд застосував закон, який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі були предметом судової перевірки та не дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих доводів безпідставними, судова колегія вважає обґрунтованими, такими що відповідають матеріалам справи.

Оскільки судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскаржуємого судового рішення і висновків суду першої інстанції не спростовують, в її задоволенні належить відмовити на підставі ст.308 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: -