Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2015 р.

Суворовський районний суд міста ОСОБА_1,в складі:

головуючого - судді Малиновського О.М.,

при секретарі - Челобітченко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в м. Одеса, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Державної казначейської служби України, за участю третьої особи без самостійних вимог Відкритого акціонерного товариства «Одессільмаш» - про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовними вимогами в яких зазначив, що 28.02.2003р. рішенням Суворовського районного суду м. Одеси ВАТ «Одессільмаш» було зобовязано не чинити йому перешкоди в приватизації квартири АДРЕСА_1, видати розпорядження на приватизацію та свідоцтво про право власності на вказану вище квартиру. Починаючи з часу набрання законної сили та до цього дня рішення суду Другим Суворовським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції (далі за текстом «ОСОБА_3 ДВС» ) не виконано, незважаючи на його звернення до ОСОБА_3 ДВС, до суду зі скаргами на дії ОСОБА_3 ДВС, а також до Європейського Суду, за рішенням якого від 11.04.2013р. його було визнано постраждалим за порушення державою п. 1 ст. 6 Конвенції, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції і постановлено, що держава відповідач має виконати рішення національного суду, яке залишається невиконаним. ОСОБА_2 зазначає, що невидача документа на квартиру на його імя за рішенням суду є наслідком незаконного обмеження в реалізації розпорядження власністю. В звязку з чим він упродовж тривалого часу позбавлений можливості покращити житлові умови, шляхом продажу квартири у якій він мешкає та придбати житло на ринку нерухомості у новозбудованому будинку в іншому районі м. Одеси. На думку позивача внаслідок бездіяльності ОСОБА_3 ДВС йому завдану матеріальну шкоду, розмір якої він розраховує, як різницю між ринковою вартістю однокімнатної квартири, яку він бажає придбати (550 000 гривень) та ринковою вартістю квартири в якій він проживає (240 185 гривень), що складає шкоду в розмірі 309 815 гривень, яку він просить стягнути з держави з коштів державного бюджету України посилаючись на ч.ч.1,4 ст. 1166, ст.1174 ЦК України, ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження». Крім матеріальної шкоди позивач просить стягнути з відповідача завдану йому моральну шкоду в розмірі 15 000 гривень, яку він мотивує незаконними діями ОСОБА_3 ДВС, які полягають у нескінчених пошуках захисту свого порушеного права, а як наслідок до фізичного виснаження, перевтоми, нервового перенапруження, позбавлення спокійного ритму життя та депресивного стану, що негативно позначилося на здоровї. Ігнорування судових рішень державним виконавцем Відділу ДВС принизило людську гідність, так як з часу набрання законної сили рішення суду від 28.02.2003р. впродовж 10 років 9 місяців його домаганням чиняться перешкоди, які додатково пригнічують душевний стан та спричиняють подальші моральні страждання. Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

ОСОБА_2 в судовому засіданні предявлені позовні вимоги підтримав, просить задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 ДВС в судовому засіданні предявлені позовні вимоги не визнала в повному обсязі зазначивши, що державними виконавцями під час проведення виконавчих дій з приводу виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28.02.2003р. не допускалися порушення прав та охоронюваних інтересів позивача. Державний виконавець діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законами України. Вважає, що предявлені позовні вимоги є безпідставні та задоволенню не підлягають у повному обсязі. В судове засідання, призначене на 10.07.2015р. представник не зявився без поважних на те причин.

Державна казначейська служба України, ВАТ «Одессільмаш» не забезпечили участі своїх представників у судовому засіданні. Про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Суд,заслухавшипозивача та представника ОСОБА_3 ДВС, вивчивши матеріали даної цивільної справи та цивільних справ №2-117/03, №2-5967/05, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку.

Статтею 124 Конституції України регламентовано, що судові рішення ухвалені судами іменем України є обовязковими до виконання на всій території України.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободу від 04.11.1950р., яка є частиною національного законодавства України, гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обовязків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Проте, як зауважує Європейський Суд з прав людини, це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обовязкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (рішення від 20.07.2004р. у справі «Шматько проти України», заява 60750/00).

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Правовідносини, які виникли між сторонами по справі регулюються ЦК України главою 82 «Відшкодування шкоди», Законом України «Про виконавче провадження», зокрема частиною 3 ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», ст. ст. 1167, 1173, 1174 ЦК України якими передбачено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави, незалежно від його вини.

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до ст. 1167 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст.ст.1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між ними.

Так, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст.1173 ЦК України).

Вказана стаття передбачає спеціальні підстави і умови відповідальності при завданні фізичній або юридичній особі шкоди у позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності у цивільно-правових правовідносинах і полягають у спеціальному суб'єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих суб'єктів та характері їх дій (владно-адміністративний, юридично-обов'язковий, односторонній).

Сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв'язку з прийняттям зазначеними суб'єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.

За положеннями ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Згідно з частиною другою статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Тобто, у зазначених правовідносинах діє презумпція завдавача шкоди, яка звільняє позивача від доведення вини відповідача і зобов'язує саме ОСОБА_3 ДВС довести відсутність своєї вини у завданні шкоди позивачу.

Матеріалами справи встановлено, що на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28.02.2003р. (справа №2-1117/04), яке набуло законної сили 30.03.2003р., за заявою ОСОБА_2 14.01.2005р. було видано виконавчий лист за яким ВАТ «Одессільмаш» було зобовязано не перешкоджати ОСОБА_2 в приватизації квартири АДРЕСА_2, видати розпорядження на приватизацію і видати свідоцтво про право власності на вказану квартиру.

Постановою державного виконавця Відділу ДВС ОСОБА_4 від 25.01.2005р., за заявою ОСОБА_2, було відкрито виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа № 2-1117. Постановою державного виконавця Відділу ДВС ОСОБА_1 №В-6/305 від 10.03.2005р. виконавче провадження з примусового виконання вказаного виконавчого листа було закінчено на підставі п.11 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», а виконавчий лист повернутий до Суворовського районного суду м. Одеси. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04.10.2005р. (справа №2-5967/05р.), яке набуло законної сили на підставі ухвали апеляційного суду Одеської області від 01.02.2006р., дії державного виконавця Відділу ДВС ОСОБА_1 були визнанні неправомірними, була скасована постанова про закінчення виконавчого провадження №В-6/305 від 10.03.2005р., а державного виконавця зобовязано вчинити дії по виконанню виконавчого листа №2-1117.

Рішенням Європейського Суду з прав людини від 11.04.2013р. справа «Роженко та інші проти України» (заява №2644/04) та 23 інші заяви, ОСОБА_2 було визнано постраждалим за порушення державою відповідачем п.1 ст.6, ст.13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції і постановлено, що держава відповідач має виконати рішення національного суду, яке залишається невиконаним та сплатити 3000 євро заявникові у відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди.

Згідно відповіді отриманої з ОСОБА_3 ДВС від 04.06.2015р. виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа №2-1117, після його закінчення 10.03.2005р. не поновлювалося та виконавчий лист до відділу вдруге не надходив.

Незважаючи на наявність вказаних вище рішень судів, якими було встановлено порушення прав ОСОБА_2 в частині невиконання рішення суду від 28.02.2003р. та поновлення його прав в судовому порядку на належне виконання рішення суду, ОСОБА_3 ДВС виконавче провадження поновлено не було, виконавчі дії з приводу примусового виконання рішення суду не вчинялися, незважаючи на наявність рішень національних судів та Європейського Суду з прав людини. Отже,фактичні обставини встановлені судом, на підставі представлених сторонами доказів, дають можливість суду дійти висновку, що з боку ОСОБА_3 ДВС мало місце неправомірна бездіяльність в частині невиконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28.02.2003р., що вказує на обґрунтованість звернення ОСОБА_2 до суду з даним позовом.

Разом з тим, суд вважає, що предявлені позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди задоволенню не підлягають з наступних підстав.

ОСОБА_2 обґрунтовує розмір матеріальної шкоди як різницю між ринковою вартістю однокімнатної квартири, яку він бажає придбати за грошові кошти в розмірі 550000 гривень, вартість якої підтверджується листом ТОВ «ОСОБА_5 Девелопмент» від 28.01.2015р. та ринковою вартістю квартири в якій він проживає, розмір якої був встановлений експертним висновком №СЕ 2 -1 -132/15 від 01.04.2015р. та складає 240 185 гривень, тобто завдана шкода, на думку позивача дорівнює 309 815 гривень.

З конструкції ст. ст. 1173,1174 ЦК України убачається, що шкода є другою неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють знищення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від обєкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитком. Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є:

1) втрати, яких зазнала особа у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, відшкодування збитків це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого субєкта правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Як було встановлено судом спірна квартира на даний час перебуває у володінні та користуванні позивача. Відсутність у ОСОБА_2 права на розпорядження вказаною квартирою не може вважатися реальними збитками в розумінні зазначених вище норм, а так саме і упущеною вигодою, оскільки ОСОБА_2 не доведено можливість одержання ним реальних доходів, якби його права не були порушені з боку ОСОБА_3 ДВС. Всупереч ст. ст. 57-60 ЦПК України,ОСОБА_2 не надав суду належних та допустимих доказів, які б вказували, що внаслідок неправомірної бездіяльності ОСОБА_3 ДВС належна йому квартира була знищена, пошкоджена чи втрачена, або він був позбавлений можливості на отримання реального доходу.

При таких обставинах предявлені позовні вимоги в частині стягнення завданої матеріальної шкоди є недоведені, безпідставні та задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів, зокрема відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів.

Суд вважає, що внаслідок тривалого невиконання судового рішення від 28.02.2003р. ОСОБА_3 ДВС, навіть після ухвалення Європейським Судом з прав людини рішення від 11.04.2013р., ОСОБА_2 було завдано моральної шкоди, яка полягає у порушенні його нормальних життєвих звязків, що потягло за собою докладання додаткових зусиль для їх відновлення, а як наслідок до душевних страждань, яких він зазнав внаслідок неправомірної бездіяльності ОСОБА_3 ДВС.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача суд враховує характер та тривалість його моральних страждань, вимушеність змін в його житті, а також інші обставини, які впливають на зменшення розміру завданої моральної шкоди.

Як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач, як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобовязана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися найденим їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обовязки.

Так, з матеріалів справи убачається, що обовязок по відновленню порушеного права позивача на квартиру було покладено судовим рішенням від 28.02.2003р. на ВАТ «Одессільмаш», яке станом на час ухвалення рішення суду утримувало на балансі житловий будинок №297 по вулиці Миколаївська дорога в м. Одесі. На час проведення виконавчих дій (2005р.), житловий будинок, в якому розташована спірна квартира, за розпорядженням міського голови №1073-01р. від 29.08.2003р. був переданий до комунальної власності територіальної громади м. Одеси, а саме на баланс КП «Дирекція єдиного замовника ». Знаючі про зазначені обставини, ОСОБА_2 маючи вищу юридичну освіту, тобто будучи освіченою особою, а як наслідок обізнаною особою щодо наслідків вчинення або в утриманні вчинення дій, в частині відновлення свого порушеного або невизнаного права, не скористався своїм правом на звернення до суду із заявою про вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження, що передбачено нормами ЦПК та норами Закону України «Про виконавче провадження», констатуючи лише на наявність рішення суду, тим самим не сприяв у відновленні своїх прав, покладаючи виконання рішення суду виключно на ОСОБА_3 ДВС.

Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди суд також враховує рішення Європейського Суду, яким з держави відповідача була стягнута моральна шкода на користь позивача за період невиконання рішення суду, з часу набрання рішення суду законної сили, до ухвалення Європейським судом рішення в частині стягнення моральної шкоди.

Зважаючи на викладене, приймаючи до уваги принципи виваженості, розумності та справедливості, суд вважає необхідним та достатнім стягнути на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 5000,00 гривень.

Конституційним Судом України у рішенні від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Виконання рішення про стягнення коштів здійснюється Державною казначейською службою Українивідповідно до пунктів 35-40 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845.

Відповідно до ст.ст. 43, 78 Бюджетного кодексу України, при виконанні державного і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Державна казначейська служба України що діє у складі Міністерства фінансів України, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Таким чином, відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу.

З боку представника ОСОБА_3 ДВС суду не представлено жодного належного та допустимого доказу, який би спростовував доводи та обставини викладені позивачем у позовній заяві та доданих до неї матеріалів.

Керуючись ст.ст. 10,11,57,63,64,66,209,212-215,218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Державної казначейської служби України, за участю третьої особи без самостійних вимог Відкритого акціонерного товариства «Одессільмаш» - про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_2 завдану моральну шкоду у розмірі 5000,00 гривень.

В решті заявлених позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено позивачем до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня оголошення рішення суду, іншими особами в тому ж порядку з часу отримання копії рішення суду.

Суддя