АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/1016/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої судді Пєнти І.В.,

суддів: Корніюк А.П., Талалай О.І.,

при секретарі: Сацюк Г.О.

за участю: позивача ОСОБА_1, представників відповідача

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до управління освіти Хмельницької міської ради про визнання дій незаконними, зобовязання вчинити дії, стягнення компенсації за невикористану відпустку, недоотриманої допомоги по безробіттю, компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до управління освіти Хмельницької міської ради про стягнення моральної шкоди, повязаної з затримкою видачі трудової книжки. В обгрунтування якого зазначав, що з 1998 року працював на посаді методиста методичного комітету управління освіти Хмельницької міської ради. Вказував, що 25.02.2014 року подав заяву про звільнення із займаної посади та про направлення трудової книжки поштою за місцем свого проживання, однак трудову книжку та належну завірену копію наказу про звільнення отримав лише 04.07.2014 року. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 02.09.2014 року з відповідача на його користь було стягнуто середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в сумі 6592 грн. 86 к. Посилався на те, що звернувся до відповідача для отримання довідки про середній заробіток з метою отримання допомоги по безробіттю. Управлінням було видано відповідно довідку, проте в ній було неправильно відображено розмір середньої заробітної плати та період, за який вона нарахована. Внаслідок чого, на думку позивача, він отримував допомогу по безробіттю в мінімальному розмірі. Крім того, як зазначає відповідач, неправомірними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, яка ним визначена в розмірі 10000 грн.

Після неодноразового уточнення позовних вимог, позивач просив визнати дії відповідача незаконними та зобовязати відповідача надати йому довідку про заробітну плату з врахуванням рішення Хмельницького міськрайонного суду від 02.09.2014 року, стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1420 грн. 04 к., недоотриману допомогу по безробіттю в розмірі 5259 грн. 08 к., компенсацію повного розрахунку при звільненні в розмірі 21142 грн. 62 к. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 квітня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до управління освіти Хмельницької міської ради про визнання дій незаконними, зобовязання вчинити дії, стягнення компенсації за невикористану відпустку, недоотриманої допомоги по безробіттю, компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1Ф не погоджується з вищевказаним рішенням суду просить скасувати його та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Апелянт вважає оскаржуване рішення таким, що постановлене з порушенням вимог діючого законодавства та без урахування дійсних обставин справи.

В судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу.

Представники відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої залишити без змін.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Разом з тим, пп. 1, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України визначено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що на підстав наказу №3-к від 26.01.1998 року ОСОБА_1 прийнятий на посаду методиста методичного кабінету управління освіти Хмельницької міської ради з 04.01.1998 року (а.с. 106). Заявою від 25.02.2014 року позивач просив звільнити його з займаної посади за згодою сторін. Дана заява отримана відповідачем 17.03.2014 року (а.с. 12).

Відповідно до наказу №345-к від 27.06.2014 року, ОСОБА_1 звільнено з посади методиста методичного кабінету управління освіти Хмельницької міської ради за згодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 102).

04.07.2014 року позивач поштовим відправленням отримав свою трудову книжку та завірену копію наказу про звільнення.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 02.09.2014 року стягнуто з управління освіти Хмельницької міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в сумі 6592 грн. 86 к. (а.с. 183). Даним рішенням встановлено, що управлінням освіти Хмельницької міської ради ОСОБА_1 не було вчасно видану трудову книжку, в звязку з чим з управління було стягнуто середній заробіток за час затримки її видачі.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Звертаючись до суду, позивач вказував, що відповідачем не було виплачено компенсацію за 14,2 календарних днів відпустки та не враховано до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, період з 17.03.2014 року по 27.06.2014 року.

Частиною 1 ст. 83 Кодексу законів про працю України, частиною 2 ст. 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про відпустки», до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються: 1) час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка; 2) час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу); 3) час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому виплачувалася допомога по державному соціальному страхуванню, за винятком частково оплачуваної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; 4) час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому не виплачувалася заробітна плата у порядку, визначеному статтями 25 і 26 цього Закону, за винятком відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі якщо дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, а якщо дитині встановлено категорію "дитина-інвалід підгрупи А" - до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку; 5) час навчання з відривом від виробництва тривалістю менше 10 місяців на денних відділеннях професійно-технічних навчальних закладів; 6) час навчання новим професіям (спеціальностям) осіб, звільнених у зв'язку із змінами в організації виробництва та праці, у тому числі з ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, скороченням чисельності або штату працівників; 7) інші періоди роботи, передбачені законодавством.

З розрахунку компенсації невикористаної відпустки ОСОБА_1 вбачається, що кількість днів, що дає право на компенсацію за відпрацьований період згідно з табелем обліку робочого часу з 04.01.2014 року по 18.03.2014 року становить 73 календарні дні, кількість днів невикористаної відпустки становить 0,143Х73=10,44 календарних дні (де 0,143=42 кал.дні : 294 кал.дні; з яких 42 кал.дні - щорічна відпустка методиста методичного кабінету, 294кал. дні загальна кількість днів за 10 місяців). Компенсація за невикористану відпустку нарахована в розмірі 1054 грн. 21 к. за 11 календарних днів (а.с. 59, 187).

Крім того, сторонами по справі визнавалась та обставина, що позивач ОСОБА_1 в період з 17.03.2014 року по 27.06.2014 року не виходив на роботу, заробітна плата за зазначений період не нараховувалась (ч. 1 ст. 61 ЦПК України).

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції правильно виходив з того, що період з 17.03.2014 року по 27.06.2014 року не підлягає зарахуванню до стажу роботи ОСОБА_1, що дає право на щорічну відпустку, відповідно, відповідачем зазначений період правомірно не враховано при розрахунку компенсації за невикористану відпустку позивачу.

При цьому, судом правомірно не взято до уваги, посилання позивача на безпідставне утримання з суми нарахованої компенсації 3,6% єдиного соціального внеску в сумі 37 грн. 95 к., з огляду на те, що п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» передбачено, що для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), 2, 3, 6, 7 і 8 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Пунктом 2.2.12 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України №5 від 13.01.2004 року визначено, що до складу фонду додаткової заробітної плати входять в тому числі: оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством.

З огляду на це, і доводи апеляційної скарги про безпідставне утримання єдиного соціального внеску та неправильний розрахунок компенсації за невикористану відпустку також не заслуговують на увагу.

Також правильним є висновок суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації повного розрахунку при звільненні в розмірі 21142 грн. 62 к. за період з липня 2014 року по квітень 2015 року, з врахуванням того, що при звільненні з позивачем проведено повний розрахунок, в тому числі по заробітній платі, оплаті листка непрацездатності та компенсації за невикористану відпустку (а.с. 59).

Відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України «Про Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», у середньомісячну заробітну плату (дохід) для обчислення допомоги по безробіттю включаються всі види виплат, на які нараховувалися страхові внески, які підтверджуються даними Єдиного державного реєстру застрахованих осіб Пенсійного фонду України.

Відповідно до п. 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою КМУ №1266 від 26.09.2001 року, для страхування на випадок безробіття розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата (дохід, грошове забезпечення), є період (періоди) роботи за основним місцем роботи (проходження служби), а у разі його відсутності - період (періоди) зайняття підприємницькою, адвокатською, нотаріальною, творчою або іншою діяльністю, пов'язаною з

одержанням доходу безпосередньо від такої діяльності, виконання робіт (надання послуг) згідно з цивільно-правовими договорами перед настанням страхового випадку (реєстрація особи в державній службі зайнятості як безробітної), протягом якого сплачено страхові внески.

Пунктом 9 Порядку передбачено, що до середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) включається заробітна плата (дохід, грошове забезпечення) у межах максимальної величини (граничної суми) заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) та оподатковуваного доходу (прибутку), з яких сплачуються страхові внески до фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до рішення Хмельницького міськрайонного суду від 02.09.2014 року управлінням освіти Хмельницької міської ради позивачу було виплачено середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в розмірі, який після утримання податку з доходів фізичних осіб в сумі 988 грн. 93 к. (15%), становив 5603 грн. 93 к. (а.с. 191, 192). При цьому, страхові внески з суми середнього заробітку не утримувались. А тому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині зобовязання відповідача надати позивачу довідку про середню заробітну плату з врахуванням суми середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки в розмірі 6592 грн. 86 к. та стягнення з відповідача недоотриманої допомоги по безробіттю в сумі 5259 грн. 08 к.

Доводи апеляційної скарги не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість рішення в цій частині.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено порушення його прав відповідачем.

Однак, суд першої інстанції дійшов такого висновку при неповному зясуванні судом обставин, що мають значення для справи, та порушенні норм процесуального права.

У відповідності з ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів вважає, що за наявності встановленого рішенням суду факту порушення прав працівника, які призвели до моральних страждань, які вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, та, враховуючи характер заподіяння моральної шкоди, вимоги розумності та справедливості, на користь позивача підлягає відшкодуванню моральна шкода в розмірі 600 грн.

Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 квітня 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з управління освіти Хмельницької міської ради на користь ОСОБА_1 600 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з управління освіти Хмельницької міської ради на користь держави 14 грн. 62 к. судового збору.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду І.В. Пєнта

____________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_4 Провадження № 22-ц/792/1016/15

Доповідач Пєнта І.В. Категорія № 53