АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1869/15 Справа № 172/1300/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Порох К. Г. Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2015 року м. Дніпропетровськ

24 лютого 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого -

суддів:

при секретарі

Красвітної Т.П.

Ремеза В.А., Свистунової О.В.

Видюковій Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_7 на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - державний нотаріус Васильківської державної нотаріальної контори Гордієнко Ірина Володимирівна, про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що йому на праві власності належав будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 та земельна ділянка, площею 0,15 га, за вказаною адресою для обслуговування будинку. В листопаді 2012 року він, позивач, видав на відповідачку ОСОБА_8 довіреність на відчуження вказаного вище нерухомого майна; при оформленні довіреності була досягнута усна домовленість з відповідачкою ОСОБА_8, що остання здійснить відчуження лише 0,10 га земельної ділянки, а 0,5 га землі залишаться у його, позивача, власності. Влітку 2014 року він дізнався, що ОСОБА_8 продала ОСОБА_9 будинок з усією присадибною земельною ділянкою. Вважає, що ОСОБА_8 діяла з перевищенням тих повноважень, які їй надані, а відповідач ОСОБА_9 знала про його намір приєднати земельну ділянку площею 0,5 га до своєї садиби, однак проігнорувала цю обставину. У зв'язку з цим позивач просив суд визнати частково недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки розміром 0,15 га по АДРЕСА_1, укладений між позивачем та ОСОБА_9 05.06.2014 року; поновити право власності ОСОБА_6 на спірну земельну ділянку площею 0,05 га; скасувати рішення державного нотаріуса про реєстрацію договору купівлі-продажу і рішення нотаріуса про визнання за ОСОБА_9 права власності на земельну ділянку; стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2014 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_7 посилаються на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставлять питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 належав на праві власності ОСОБА_6 на підставі договору довічного утримання посвідченого нотаріусом Васильківської держнотконтори 15.11.2007 року; викладене стверджується довідкою КП "Синельниківське МБТІ" від 07.07.2014 року на а.с. 6.

Земельна ділянка площею 0,15 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, по АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1) належала власнику ОСОБА_6 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого 02.10.2012 року відділом Держкомзему у Васильківському районі.

20 листопада 2012 року ОСОБА_6 видав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_8 продати за ціну на свій власний розсуд, та на умовах їй відомих належний йому житловий будинок з надвірними спорудами та присадибну земельну ділянку, що знаходяться по АДРЕСА_1. Довіреність видана строком на п'ять років з правом передовіри повноважень третім особам і дійсна до двадцятого листопада дві тисячі сімнадцятого року. Довіреність посвідчена державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори Гордієнко І.В., та зареєстрована в реєстрі за №2883.

Інформація про видачу довіреності на відчуження лише частки земельної ділянки; застереження щодо розміру земельної ділянки, яка підлягає продажу; будь-які інші особливі умови продажу земельної ділянки - в довіреності від 20 листопада 2012 року відсутні (а.с. 22).

05.06.2014 року у письмовій нотаріальній формі було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_6 (від його імені діяла ОСОБА_8 на підставі вказаної вище довіреності) продав ОСОБА_9 присадибну земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий НОМЕР_3, в межах згідно з планом, що розташована по АДРЕСА_1, яку передано для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, одночасно із житловим будинком із надвірними спорудами, згідно договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого Васильківською державною нотаріальною конторою від 05.06.2014 року за реєстром №880 (а.с. 28).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 237, ч. 1 ст. 238 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Згідно ч. 1 ст. 239 ЦПК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 244, ч. 1 ст. 245 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; встановивши, що при укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки представник діяв у межах повноважень, визначених довіреністю від 20 листопада 2012 року; встановивши, що зазначена довіреність на час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05.06.2014 року не була скасована (ст. 249 ЦК України) та представництво за вказаною довіреністю не було припинено (ст. 148 ЦК України); зважаючи, що до цього часу довіреність від 20 листопада 2012 року позивачем у передбаченому діючим законодавством порядку не оспорена, - колегія дійшла висновку про законність рішення місцевого суду щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки частково недійсним.

Колегія звертає увагу, що довіреність від 20 листопада 2012 року і оспорюваний договір купівлі-продажу укладені у належній письмовій нотаріальній формі; дружина позивача ОСОБА_11 надала державному нотаріусу, викладену у письмовій нотаріальній формі, заяву про згоду на укладення її чоловіком, зокрема, договору купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1 (а.с. 29).

Посилання позивача на те, що при оформленні довіреності від 20 листопада 2012 року він домовився зі ОСОБА_8 про відчуження лише 0,10 га земельної ділянки - є недоведеними; докази, що відповідають положенням ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження зазначеної позиції позивача суду не надані. Крім того, укладена у письмовій нотаріальній формі довіреність від 20 листопада 2012 року не містить застережень щодо продажу лише частини земельної ділянки.

Відсутність підстав для визнання частково недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки зумовлює необхідність відмови у задоволенні позовної вимоги про поновлення ОСОБА_6 права власності на спірну земельну ділянку площею 0,05 га.

Позовні вимоги щодо скасування рішення нотаріуса про реєстрацію договору купівлі-продажу і рішення нотаріуса про визнання за ОСОБА_9 права власності на земельну ділянку - є неналежними способами захисту цивільних прав, оскільки не відповідають вимогам ст. 16 ЦК України. Крім того, державний нотаріус не є відповідачем у даній справі.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, розглянувши справу у межах заявлених позовних вимог та змісту доводів апеляційної скарги, враховуючи положення ст.ст. 88, 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що рішення місцевого суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді