Справа № 2/756/60/15
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2015 року Оболонський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Васалатія К.А.

при секретарі Івченко В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3 особа - Головне управління юстиції у м. Києві про встановлення факту проживання не менше як 5 років до часу відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, усунення від права на спадкування, визнання заповіту недійсним, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування та визнати право власності на будинок в порядку спадкування -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до відповідача із даним позовом, в обґрунтування вимог вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 р. померла ОСОБА_4 - мати позивача ОСОБА_1, і остання є єдиною спадкоємицею до майна, що .залишилось після її смерті.

Як вказує позивач, 11.02.1987 р. був укладений шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Рішенням Оболонського р/с м. Києва від 05.09.2002 р. шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано, а ІНФОРМАЦІЯ_3 р. ОСОБА_3 помер. Після смерті останнього відкрилася спадщина, проте мати позивача - ОСОБА_4, яка постійно проживала та здійснювала нагляд за ОСОБА_3, за життя не встигла реалізували своє право щодо оформлення спадщини, так як продовжувався судовий розгляд декількох справ щодо квартири та будинку, які були за життя ОСОБА_3 переоформлені, а саме квартира - на ОСОБА_4, а будинок - на позивача ОСОБА_1

Як вказує позивач, ОСОБА_3 за адресою - АДРЕСА_1 був зареєстрований з 20.05.1993 р. та знятий з реєстраційного обліку 08.11.2007 р. в зв'язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_3 р. У відповідності до акту ЖБК «Кристал-4» від 21.09.2010 р. ОСОБА_4 була зареєстрована та проживала також за вказаною адресою з 20.05.1993 р. і до своєї смерті -ІНФОРМАЦІЯ_2 р., тобто, разом з померлим ОСОБА_3 до дня його смерті.

При цьому 13.07.2006 р. ОСОБА_3 в інституті геронтології було поставлено діагноз Паркінсона 2б захворювання нервової системи та на підставі довідки № 017358 Подільської МСЕК від 21.09.2006 р. було встановлено інвалідність 1 гр. загального захворювання.

Як вказано у позові, утриманням та допомогою ОСОБА_3 в цей час займались тільки позивач та її мати - ОСОБА_4 у зв'язку з його похилим віком та тяжким станом здоров'я, ОСОБА_4 вирішувала питання щодо лікування, харчування та необхідних умов проживання останнього. Організацією підготовки та оплатою всіх послуг, пов'язаних із проведенням похорон після смерті ОСОБА_3 теж було проведено ОСОБА_4 за власний рахунок.

Все вищезазначене свідчить про те, що мати позивача (на думку позивача), яка до моменту смерті ОСОБА_3 здійснювала догляд за ним, піклувалася про його здоров'я є належним спадкоємцем щодо майна, яке залишилося після його смерті.

Тому посилаючись на вищевикладене, (на думку позивача) ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, а тому позивач просить суд встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не менше як 5 р. до часу відкриття спадщини.

У відповідності до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_3, складеного керівником соціальної служби мікрорайону № 11, зазначено, що сім'я перебуває у складному матеріальному становищі, і здійснення постійного догляду та надання побутових потреб ОСОБА_3 і надає його дружина ОСОБА_4 При цьому протягом 2006-2007 р. ОСОБА_3 разом із ОСОБА_4 отримували 3 міс. безкоштовні обіди у їдальні Територіального центру соціального обслуговування одиноких пенсіонерів Оболонського району у м. Києві та ОСОБА_3 отримував грошову допомогу в 2003 р. - 150 грн., а в2006 р. - 80 грн., а у 2007 р. - 150 грн.

Як вказує позивач, відповідач по справі, який є рідним сином ОСОБА_3 та спадкоємцем по заповіту - ОСОБА_2, ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві, знаючи про його безпорадний стан, жодного разу не запропонував допомоги своєму рідному батьку, не надавав коштів на його лікування та утримання, не приходив з метою провідувати і не цікавився станом його здоров'я. Також позивач вказує, що відповідач ОСОБА_2 не надавав жодної матеріальної підтримки ОСОБА_4 під час проведення організації поховання ОСОБА_3 та навіть не був там присутній.

Тому позивач просить суд на підставі вищевикладеного усунути відповідача ОСОБА_2 від спадкування, таке як останній ухилявся від надання допомоги своєму батьку, який внаслідок хвороби та віку перебував у безпорадному стані.

Також позивач вказує, що за життя ОСОБА_3 04.05.2006 р. склав заповіт на користь свого сина від першого шлюбу - відповідача ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Крижановською В.П., зареєстрованого в реєстрі за № 449. У відповідності до вищезазначеного заповіту, ОСОБА_2 усе своє майно, де б воно не було і з чого воно не складалось, і взагалі на все те, що буде належати йому на день смерті, і на що він за законом матиме право заповів на користь відповідача ОСОБА_2

Позивач вважає, що даний заповіт, складений від імені ОСОБА_3 04.05.2006 р., повинен бути визнаний судом недійсним, оскільки, останній тривалий час знаходився на обліку в Київському міському психоневрологічному диспансері, де проходив регулярне лікування та обстеження, у зв'язку з чим в подальшому до кінця життя в нього спостерігалося порушення сприйняття, мислення, емоцій, інтелекту та пам'яті, що підтверджується актом посмертної судово-психіатричної експертизи № 489 від 13.05.2011 р. - «на час складання та підписання заповіту 04.05.2006 р. ОСОБА_3 страждав хронічними стійкими психічними розладами, у зв'язку з чим не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними».

Тому позивач вважає, що її мати - ОСОБА_4, як спадкоємиця за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 р. ОСОБА_3 не реалізувала своє право щодо процедури оформлення спадщини та те, що вищезазначений заповіт також порушує права позивача ОСОБА_1 по оформленню спадщини, що залишилася після смерті її матері в порядку представлення, а тому просить суд визнати заповіт 04.05.2006 р. недійсним.

Як вказує сама позивач, 29.08.2007 р. ОСОБА_3, видав на ім'я позивача ОСОБА_1 довіреність, посвідчену 11 Київською державною нотаріальною конторою. 14.09.2007 р. між позивачем ОСОБА_1, що діяла на той час від імені ОСОБА_3 з одного боку та ОСОБА_4 з іншого боку було укладено договір дарування АДРЕСА_2, посвідчений 11 Київською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 8-1557.

При цьому рішенням Оболонського р/с м. Києва від 08.09.2010 р. позов ОСОБА_2 (відповідача по даній справі) до ОСОБА_4, ОСОБА_1 та інших, довіреність від 29.08.2007 р. та договору дарування від 14.09.2007 р.. було визнано недійсними, в результаті чого відповідач по справі - ОСОБА_2 набув право власності на спірну квартиру в порядку спадкування. Але, рішенням Оболонського р/с м. Києва від 17.01.2011 р. позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності задоволено, та визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частини АДРЕСА_3.

Тому позивач зважаючи на вищевикладене просить суд врахувати те, що ОСОБА_2 є таким, що немає права на спадкування щодо майна, що залишилося після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 р. його батька ОСОБА_3 та те, що заповіт складений від імені ОСОБА_3 04.05.2006 р. є недійсним та визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на ? частину АДРЕСА_5 (як вказано у позові), яка могла бути успадкованою за життя матір'ю позивача.

У судовому засіданні представник позивача уточнила позовні вимоги та просила суд також визнати право власності на будинок по АДРЕСА_6 Іванівського району Київської обл., так як дане нерухоме майно також входить у спадкове майно після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а у іншому позовні вимоги залишила без змін.

Позивач ОСОБА_1 підтримала у повному об'ємі вищевказані позовні вимоги вказавши, що весь час до смерті ОСОБА_3 вважала його своїм батьком та добре до нього відносилась та допомагала у всьому, але мати забороняла так його називати, так як у останнього був син - відповідач ОСОБА_2

Представник відповідача та відповідач ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 не визнали у повному об'ємі, і у судових дебатах відповідач ОСОБА_2 відмовився висловлювати свою думку щодо позову, а його представник надав суду свої письмовий вступ щодо невизнання позову.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та допитавши в якості свідка позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав:

Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Правилами ст. 74 СК України визначають права на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбу між собою або в будь-якому іншому шлюбі.

Тобто, указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Окрім того, для вирішення спору на підставі ст. 74 СК України факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу повинен бути установлений в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Як з'ясував суд, дійсно 11.02.1987 р. був укладений шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Рішенням Оболонського р/с м. Києва від 05.09.2002 р. шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано (т. 1 а.с. 8, 34-35), на підставі того, що сім'я фактично розпалася, із квітня 2000 р., вони не підтримують шлюбно-сімейних стосунків, не ведуть спільного господарства та мають окремий бюджет.

Ухвалюючи рішення, суд у відповідності до вимог ст. 214 ЦПК України вирішує питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовані вимоги і заперечення сторін, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин; які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин тощо.

Згідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України - «обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини».

Як вбачається з матеріалів справи, (т. 1 а.с. 15) ІНФОРМАЦІЯ_3 р. ОСОБА_3 помер, перебуваючи за адресою АДРЕСА_1 (даний факт підтвердив свідок ОСОБА_12, і сторонами він не був спростований). При цьому за даною адресою ОСОБА_3 був зареєстрований з 20.05.1993 р. (і даний факт також не заперечується сторонами). У відповідності до акту ЖБК «Кристал-4» від 21.09.2010 р. ОСОБА_4 - мати позивача також була зареєстрована та проживала за вказаною адресою із 20.05.1993 р. і до своєї смерті -ІНФОРМАЦІЯ_2 р.

У відповідності до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, яки спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Як з'ясовано судом, рішенням Оболонського р/с м. Києва від 08.09.2010 р., що вступило у законну силу, (і згідно ч. 3 ст. 61 та ч. 2 ст. 223 ЦПК України не підлягає доказуванню при розгляді інших справ), судом на той час було встановлено, факт проживання ОСОБА_3 з 1999 р. по 2006 р. у АДРЕСА_7 Київської обл., а також у його першої дружини - ОСОБА_13, яка є матір'ю відповідача ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 118-126). При цьому ще при житті, ОСОБА_14 вказував свідкам про неможливість сумісного проживання із ОСОБА_4 у 1-кімнатній квартирі, в наслідок чого, він був змушений в цей період покидати АДРЕСА_4, оскільки за своїм слабким станом здоров'я був не в змозі витримати фізичний та психічний тиск з боку ОСОБА_4

При цьому суд з'ясував, що 13.07.2006 р. ОСОБА_3 в інституті геронтології було поставлено діагноз «хвороба Паркінсона» та на підставі довідки № 017358 Подільської МСЕК від 21.09.2006 р. було встановлено інвалідність 1 гр. загального захворювання.

У відповідності до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини виникає право на спадкування за законом, зокрема, першої черги того з подружжя, який пережив спадкодавця.

У відповідності до ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше як 5 років до часу відкриття спадщини.

Тобто, саме така перша позовна вимога позивача по даній справі, але з'ясувавши усі обставини та заслухавши сторін, суд приходить до висновку, що у даному випадку така вимога не знайшла свого підтвердження, так як незважаючи на вимоги Кодекс про шлюб та сім'ю, який діяв на той час при винесення рішення про розірвання шлюбу, факт спільного проживання більш 5 років між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 так і не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні, і тому суд відмовляє у задоволенні такої позовної вимоги.

Що стосується другої позовної вимоги, то згідно з вимогою ч. 5 ст. 1224 ЦК України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Крім того, як зазначається у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7, правило абз. 2 ч. 3 ст. 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади).

При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Непред'явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Правило ч. 5 ст. 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

У відповідності до ч. 1 ст. 202 СК України, повнолітня дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Як з'ясував суд у судовому засіданні і це частково підтвердили свідки - ОСОБА_2 - відповідач по справі, ОСОБА_10, ОСОБА_6, а також частково рішення суду від 08.09.2010 р., у сторін - відповідача, позивача та її матері ОСОБА_4, ще за життя ОСОБА_3 склались неприязнені стосунки не тільки між собою, але й із ОСОБА_3, і відповідач по справі ОСОБА_2 не уникав від допомоги своєму батьку зважаючи на часткові перепони із боку ОСОБА_4, що в даному випадку не надає суду вважати, що є підстави усунути відповідача ОСОБА_2 від спадкування, а тому у цій частині позовна вимога ОСОБА_1 також не знайшла свого підтвердження, і тому суд відмовляє у її задоволенні.

У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із вимогами ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу зняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Що стосується позовної вимоги про визнання заповіту недійсним, то як з'ясовано судом, і даний факт також не заперечувався сторонами та частково був покладений із боку позивача в основу позовної вимоги, рішенням Іванківського р/с Київської обл. від 28.02.2012 р. (т. 1 а.с. 108-109), що вступило у законну силу між тими самими сторонами було встановлено, що ОСОБА_1 вже було відмовлено у її зустрічному позові визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_3 04.05.2006 р. на користь ОСОБА_2, про що свідчить також ухвала апеляційного суду Київської обл. від 15.10.2012 р. (т. 1 а.с. 62-66).

Як вбачається з матеріалів справи, у грудні 2013 р. позивач за даним позовом ОСОБА_1, яка на той час діяла як правонаступник померлої ОСОБА_4, направила до апеляційного суду Київської обл. апеляційну скаргу, у якій просила визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_3 04.05.2006 р., але ухвалою від 04.03.2014 р. апеляційного суду Київської обл. (т. 1 а.с. 110-114) апеляційна скарга ОСОБА_1, була відхилена, і таким чином судом заповіт знову не був визнаний не дійсним.

Після набрання цими рішеннями суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть згідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

У відповідності до ч. 2 ст. 1258 ЦК України вбачається, що «Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги.»

Таким чином роблячи припущення (що не можливо у даному випадку) щодо визнання недійсним заповіту, то у будь якому випадку відповідач по справі ОСОБА_2 залишається спадкоємцем 1-ої черги (у відповідності до ст. 1261 ЦК України), а ОСОБА_4 (шлюб якої із ОСОБА_3 був розірваний у 2002 р.) мала б розраховувати тільки на 4 чергу спадкоємців (у відповідності до ст. 1264 ЦК України).

При цьому суд вважає, що у ОСОБА_4, а у подальшому у її доньки - позивача, все рівно не було б підстав, отримати згідно до ч. 2 ст. 1259 ЦК України право на спадкування разом із відповідачем ОСОБА_2, оскільки судом вже встановлено відсутність факту проживання однією сім'єю більше ніж 5 р. до прийняття спадщини. А оскільки від права на спадкування може бути усунена особа, яка є спадкоємцем за законом, а відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцем за заповітом, який є дійсним на даний час.

Таким чином суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 не може бути усунений від права на спадкування, а тому у задоволенні такої позовної вимоги позивача ОСОБА_1 відмовляє.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тому суд на підставі з'ясованого під час слухання справи та вищевикладеного приходить до висновку, що, так як судом вже відмовлено у вищеперелічених позовних вимогах позивача, то і підстав задовольняти вимогу позивача ОСОБА_1 що стосується визнання права власності на квартиру в порядку спадкування та визнання права власності на будинок в порядку спадкування у суду не має підстав, так як дані вимоги є похідними від інших позовних вимог та ґрунтується на тих самих доказах.

За таких обставин, суд приходить до висновку , що позов задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ст. 60 ЦПК України позивач не надав суду беззаперечних доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Також зважаючи на вищевикладене, суд вважає за доцільне скасувати арешт із спадкового майна, а саме з житлового будинку по АДРЕСА_6 Іванівського району Київської обл., і який було накладено ухвалою суду від 08.08.2014 р.

На підставі викладеного та керуючись постановами Пленуму ВСУ від 22.12.1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7, ст. 1218, 1223, 1224, 1258, 1259, ст. 1261, 1264, 1268 ЦК України, ст. 3, 21, 36, 60, ст. 74, 114, 202 СК України, ст. 3, 4, 8, 10, 15, 58-61, ст. 209, 210, ст. 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Скасувати арешт з житлового будинку по АДРЕСА_6 Іванівського району Київської обл. накладений ухвалою Оболонського р/с м. Києва від 08.08.2014 р.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду м. Києва через Оболонський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя К.А. Васалатій