провадження 2/201/2663/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2015 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради, третя особа Перша ОСОБА_2 державна нотаріальна контора про визнання права власності на частину квартири (майно) в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 17 червня 2015 року звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 міської ради про визнання права власності на частину квартири (майно) в порядку спадкування за законом, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач у своєму позові посилається на те, що вона, ОСОБА_1, є падчеркою ОСОБА_3, що помер 17 липня 2013 року. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/4 частки квартири АДРЕСА_1; вказана квартира чоловіком позивачки ОСОБА_4, матірю позивачки ОСОБА_5 і вітчимом позивачки (чоловік матері) ОСОБА_6 була отримана для постійного проживання і згодом в 1998 році ними ж була приватизована в передбаченому законом порядку, 29 липня 2011 року померла мати позивачки ОСОБА_5 і в подальшому позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину на 1/8 частку цієї квартири після смерті матері; чоловік матері заяву про прийняття спадщини після смерті дружини не подавав і спадщину в цій частині не приймав. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2014 року право власності на 1/8 частину вказаної квартири визнано за чоловіком позивачки ОСОБА_4, рішення набрало законної сили. Після смерті вітчима позивачки відкрилася спадщина на 1/4 частину цієї квартири, позивачка фактично прийняла спадщину. Вважав, що спадщину вже прийняла і спочатку нікуди не зверталася, але потім, 11 жовтня 2013 року, для прийняття та оформлення спадщини звернулася до нотаріуса і 22 травня 2015 року отримала відмову через відсутність факту сімейних відносин з померлим, була відмова в реєстрації і вона (позивач) вимушена була звертатися з позовом до суду з питанням визнання права власності на частину цієї квартири. Позивач є спадкоємцем після смерті вітчима. Інших спадкоємців немає і ніхто із заявами про прийняття спадщини не звертався та не претендує на вказану спадщину, позивач фактично прийняв вказану спадщину, оскільки там весь тривалий час мешкає і просила суд визнати за нею право власності на вказану частку квартиру, яка належала померлому. Встановлення вказаного надасть позивачу можливість реалізувати свої права, гарантовані законодавством України, а саме, надасть можливість оформити документи про право власності на вказану частину квартири і фактично квартиру майже в цілому. Раніше не мала можливості звернутися, звернулася до нотаріуса з питанням оформлення спадщини, але нотаріус відмовив в видачі свідоцтва через відсутність факту сімейних відносин та рекомендував звертатися до суду, отже в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, права позивача порушено і вона вимушена звертатися до суду. Просила фактично встановити факт прийняття нею спадщини після смерті вітчима, але по позову визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 міської ради в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним, на думку суду, не заперечував проти розгляду справи за його відсутності, а також, що дійсно після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина, але вони не порушували права позивача, останній до них не звертався з питання визнання права власності на вказане спадкове майно, між ними фактично спору немає, тому позов до них безпідставний і просили в його задоволенні відмовити в повному обсязі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України.

Представник Першої ОСОБА_2 державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В письмовому зверненні до суду проти позовних вимог фактично не заперечували, вважали за можливе винесення рішення за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду, просили справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи відповідно до ст. 169 ЦПК України.

Зясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню за наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є падчеркою ОСОБА_3, що помер 17 липня 2013 року. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/4 частки квартири АДРЕСА_1; вказана квартира чоловіком позивачки ОСОБА_4, матірю позивачки ОСОБА_5 і вітчимом позивачки (чоловік матері) ОСОБА_6 була отримана для постійного проживання і згодом в 1998 році ними ж була приватизована в передбаченому законом порядку, про що отримано свідоцтво від 02 березня 1998 року, 29 липня 2011 року померла мати позивачки ОСОБА_5 і в подальшому позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину на 1/8 частку цієї квартири після смерті матері; чоловік матері заяву про прийняття спадщини після смерті дружини не подавав і спадщину в цій частині не приймав. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2014 року право власності на 1/8 частину вказаної квартири визнано за чоловіком позивачки ОСОБА_4, рішення набрало законної сили. Після смерті вітчима позивачки відкрилася спадщина на 1/4 частину цієї квартири, позивачка фактично прийняла спадщину. Вважав, що спадщину вже прийняла і спочатку нікуди не зверталася, але потім, 11 жовтня 2013 року, для прийняття та оформлення спадщини звернулася до нотаріуса і 22 травня 2015 року отримала відмову через відсутність факту сімейних відносин з померлим, була відмова в реєстрації і вона (позивач) вимушена була звертатися з позовом до суду з питанням визнання права власності на частину цієї квартири. Позивач є спадкоємцем після смерті вітчима. Інших спадкоємців немає і ніхто із заявами про прийняття спадщини не звертався та не претендує на вказану спадщину, позивач фактично прийняв вказану спадщину, оскільки там весь тривалий час мешкає і просила суд визнати за нею право власності на вказану частку квартиру, яка належала померлому. Встановлення вказаного надасть позивачу можливість реалізувати свої права, гарантовані законодавством України, а саме, надасть можливість оформити документи про право власності на вказану частину квартири і фактично квартиру майже в цілому. Раніше не мала можливості звернутися, звернулася до нотаріуса з питанням оформлення спадщини, але нотаріус відмовив в видачі свідоцтва через відсутність факту сімейних відносин та рекомендував звертатися до суду, отже в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, права позивача порушено

і вона вимушена звертатися до суду. Просила захистити її законні права.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В силу ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Відповідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Судом встановлено, що дійсно ОСОБА_1 є падчеркою ОСОБА_3, що помер 17 липня 2013 року. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/4 частки квартири АДРЕСА_1; вказана квартира чоловіком позивачки ОСОБА_4, матірю позивачки ОСОБА_5 і вітчимом позивачки (чоловік матері) ОСОБА_6 була отримана для постійного проживання і згодом в 1998 році ними ж була приватизована в передбаченому законом порядку, про що отримано свідоцтво від 02 березня 1998 року, 29 липня 2011 року померла мати позивачки ОСОБА_5 і в подальшому позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину на 1/8 частку цієї квартири після смерті матері; чоловік матері заяву про прийняття спадщини після смерті дружини не подавав і спадщину в цій частині не приймав. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2014 року право власності на 1/8 частину вказаної квартири визнано за чоловіком позивачки ОСОБА_4, рішення набрало законної сили. Після смерті вітчима позивачки відкрилася спадщина на 1/4 частину цієї квартири, позивачка фактично прийняла спадщину. Вважав, що спадщину вже прийняла і спочатку нікуди не зверталася, але потім, 11 жовтня 2013 року, для прийняття та оформлення спадщини звернулася до нотаріуса, у звязку з чим було відкрито відповідну спадкову справу.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги.

Відповідно до ст. 1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Позивач своєчасно подала заяву в нотаріальну контору про прийняття спадщини, факт прийняття спадщини підтверджується тим, що вона там зареєстрована і весь час мешкала, хворіла, погано себе почував через втрату близької людини.

Відповідно до ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Таким чином позивач прийняв спадщину після смерті вітчима ОСОБА_3 відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України, звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Відповідно до вимог ст. 46 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Згідно до п. 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до глави 13 вказаного Порядку, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Відповідно до п. 23 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, судам розяснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

На момент смерті вітчима, тобто на час відкриття спадщини, було відомо, що до складу спадщини за законом входить все належне померлому майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, усі майнові права та обовязки.

Таким чином, враховуючи те, що позивач прийняв спадщину, подавши до нотаріальної контори відповідну заяву про прийняття спадщини, але нотаріус не має можливості оформити в установленому порядку спадщину та видати йому свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, яким є 1/4 частка квартири АДРЕСА_2 позивач і звертається з позовом до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ч. 1 ст. З ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час прийняття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах , що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачем позовних вимог навіть в частині, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частку квартири АДРЕСА_3 після померлого ОСОБА_3.

Таким чином, позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 3, 15, 16, 321, 328, 1216, 1217, 1220, 1223,1226, 1258, 1259, 1261-1265, 1268, 1269, 1270 ЦК України, ст. 46 Закону України «Про нотаріат», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частку квартири АДРЕСА_4 після померлого ОСОБА_3.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -