АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/2913/15 Справа: № 643/1921/15-ц Категорія: "договірні правовідносини" Головуючий 1 інстанції: Короткий І.П. Доповідач: Малінська С.М.
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

Головуючого судді - Малінської С.М.,

Суддів - Швецової Л.А.,

Піддубного Р.М.,

за участю секретаря - Лотох І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк", треті особи: ОСОБА_3, Інспекція з питань захисту прав споживачів у Харківській області про визнання порушеним права, визнання угод недійсними,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 році ОСОБА_2 звернулася до суду з названим позовом, в якому зазначив, що 26 грудня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір. 03 листопада 2009 року між сторонами було укладено додатковий договір №1 до вказаного кредитного договору. 26 грудня 2007 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір поруки. 02 березня 2009 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено додатковий договір №1 до вказаного договору поруки. 26 грудня 2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки. Вказані договори поруки та іпотеки були укладені у забезпечення виконання кредитного договору від 26 грудня 2007 року. Оскільки були порушені норми законодавства України під час укладання вказаних угод щодо несправедливих умов, які містяться в угодах; банком була прихована інформація від позивача, що є введенням його в оману, позивач просить суд визнати порушеними права позивача як споживача та визнати недійсними вказані угоди.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню , виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що 26 грудня 2007 року між ЗАТ "ОТП Банк", правонаступником якого є ПАТ "ОРТ Банк" та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № МL-701/1099/2007 , за умовами якого остання отримала кредит на придбання нерухомого майна в сумі 68000 доларів США строком до 26 грудня 2017 року зі сплатою процентів за користування кредитом.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_2 зазначала, що під час укладення вказаного кредитного договору банк приховав від неї інформацію щодо кінцевої сукупності вартості кредиту, вказав в договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів в оману позивача щодо реальної відсоткової ставки, абсолютного значення кредиту та кінцевої загальної суми кредиту.

За правилами чю.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст.638 ЦК України).

Пунктом 3 укладеного між ОСОБА_2 та ЗАТ "ОТП Банк" кредитного договору встановлено, що сторони наступним домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися плаваюча процентна ставка (а.с.10).

Пунктом 1.4 частини № 2 кредитного договору МL-701/1099/2007 від 26 грудня 2007 року передбачено, що проценти за користування кредитом розраховуються банком таким чином: у разі використання фіксованої процентної ставки, проценти за користування кредитом розраховуються на основі фіксованої процентної ставки, з розрахунку річної бази нарахування процентів. У разі використання плаваючої процентної ставки, проценти за користування кредитом розраховуються як FIDR Фіксований відсоток з розрахунки річної бази нарахування процентів. За базовий FIDR сторони приймають ставку FIDR (діючу на момент укладення цього договору). Плаваюча процентна ставка по кредиту підлягає корегуванню протягом дії цього договору щоразу після кожного 12 календарного місяця, починаючи з дати укладення цього договору, якщо інше не передбачено договором. Плаваюча процентна ставка за користування кредитом впродовж першого року дії цього договору підлягає коригуванню після перебігу 11 календарного місяця, починаючи з дати укладення договору. Плаваюча процентна ставка фіксується відповідно до умов цього договору в перший банківський день місяця наступного за місяцем закінчення вищезазначеного 11/12 місячного періоду дії попередньої плаваючої процентної ставки. З зазначених дат, проценти нараховуються виходячи із ставок FIDR.

Пунктом 1.4.1.1.5 передбачено, що сторони цим висловлюють свою цілковиту згоду такої зміни плаваючої процентної ставки, стосовно всієї непогашеної суми кредиту, без укладення будь-яких додаткових договорів до цього договору (а.с.11 зворот).

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Таким чином, несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, за обслуговування кредиту та за дострокове погашення кредиту, якщо вони визначені формулою зі змінними величинами, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Верховним Судом України при вирішенні справи № 6-80 цс 13 роз'яснено, що несправедливими є умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Як зазначалося вище та підтверджується матеріалами справи, у оскаржуваних договорах сторони передбачили плаваючу процентну ставку, яка складається з фіксованого відсотка та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб).

Ст.3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства передбачає свободу договору.

Погодившись на таку плаваючу процентну ставку, ОСОБА_2 реалізувала своє право на отримання кредиту саме на таких умовах та зобов'язалася сплачувати проценти за такою ставкою.

Сама відсоткова ставка не являється несправедливою умовою.

Крім того, позивач 26 грудня 2007 року була ознайомлена з інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту та іншу необхідну для укидання договору кредиту інформацію, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами(а.с.61-63), а тому твердження позивача про введення його в оману діями відповідача не є обґрунтованими.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Оскільки позивач не довела суду наявності підстав для визнання зазначених договорів недійсними, передбачених ст.ст.215-235 ЦК України, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Науковий висновок доцента кафедри Національного юридичного університету ім. Я. Мудрого, на який посилається позивач, як на підставу вимог, заявлених нею в позові не є доказом, оскільки не відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у справі № 6-80 цс 13, яка є обов'язковою для всіх суддів України в силу ч.1 ст.360-7 ЦПК України.

Таким чином, рішення судом першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді