Справа №488/6313/14-ц 29.12.2015 29.12.2015 29.12.2015
Провадження №22-ц/784/2998/15
Справа № 488/6313/14-ц
Провадження № 22-ц/784/2998/2015 Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_1
Категорія 47 Доповідач в апеляційній інстанції: ОСОБА_2
У Х В А Л А

іменем України

29 грудня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Тищенко Л.С.,

за участю: прокурора Цвікілевич Н.В.,

представників позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

відповідача ОСОБА_6, його представника ОСОБА_7,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_6

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2015 року

за позовом

прокурора Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, державного підприємства (далі ДП) «Миколаївське лісове господарство» до Миколаївської міської ради, ОСОБА_8, ОСОБА_6, про визнання незаконними та скасування рішення Миколаївської міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки із незаконного володіння,

в с т а н о в и л а:

В грудні 2014 року прокурор Корабельного району м. Миколаєва звернувся з позовом в інтересах держави до Миколаївської міської ради, ОСОБА_8, ОСОБА_6 про визнання незаконними та скасування рішення Миколаївської міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки із незаконного володіння.

Свої вимоги прокурор мотивував тим, що 17 листопада 2005 року пунктами 7 та 7.1 розділу V рішення Миколаївської міської ради № 37/39 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1000 кв.м. за рахунок земель міста та передачу її у власність ОСОБА_8 для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Гагаріна, 2/1, у м. Миколаєві. На підставі цього рішення відповідач отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 911085, кадастровий номер :05:031:0005.

31 березня 2008 року ОСОБА_8 уклав з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, на підставі якого останній отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 134257, кадастровий номер :05:031:0005.

Проте, в ході проведення перевірки дотримання вимог земельного законодавства було виявлено, що під час передачі земельної ділянки порушено вимоги земельного законодавства України. Зокрема, спірна земельна ділянка була передана без попереднього її вилучення у належного користувача ДП "Миколаївське лісове господарство", як землі державного лісового фонду, та в порушення встановленої процедури зі зміною її цільового призначення, без узгодження з органом виконавчої влади з питань лісового господарства та за відсутності державної експертизи вказаного проекту землеустрою.

Посилаючись на викладене, прокурор просив поновити строк позовної давності, визнати незаконними та скасувати рішення у вказаній частині; визнати недійсним зазначений договір купівлі-продажу земельної ділянки; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_6, витребувати у ОСОБА_6 спірну земельну ділянку та повернути у власність держави в особі ДП «Миколаївське лісове господарство».

Миколаївська міська рада визнала позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_6, заперечуючи проти позову, посилався на те, що спірна земельна ділянка не відноситься до земель лісогосподарського призначення. Крім того, на його думку, прокурор звернувся до суду за межами позовної давності, у звязку з чим просив застосувати до спірних правовідносин позовну давність.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2015 року позов задоволено. Постановлено визнати незаконним та скасувати пункти 7 та 7.1 розділу V рішення Миколаївської міської ради № 37/39 від 17 листопада 2005 року, визнати недійсним спірний договір купівлі-продажу та державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_6 Крім того, судом витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_6 спірну земельну ділянку та постановлено повернути її державі в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, з передачею в постійне користування ДП «Миколаївське лісове господарство». Також судом розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17 листопада 2005 року пунктами 7 та 7.1 розділу V рішення Миколаївської міської ради № 37/39 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1000 кв.м. за рахунок земель міста та передачу її у власність ОСОБА_8 для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Гагаріна, 2/1, у м. Миколаєві.

На підставі цього рішення ОСОБА_8 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 911085, кадастровий номер :05:031:0005.

31 березня 2008 року ОСОБА_8 уклав з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, на підставі якого останній отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 134257, кадастровий номер :05:031:0005.

Обґрунтовуючи позов, прокурор посилався на те, що зазначена земельна ділянка входила до складу земель лісового фонду.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісового фонду (стаття 19 ЗК України).

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 20 ЗК України (тут і далі в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення обєктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

За ст. 42 ЛК України (тут і далі в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) переведення лісових земель до нелісових для використання у цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства, використанням лісових ресурсів і користуванням земельними ділянками лісового фонду для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт, провадиться за рішенням органів, які надають ці землі у користування відповідно до земельного законодавства.

Переведення лісових земель до інших категорій провадиться за згодою відповідних державних органів лісового господарства Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України).

Згідно зі статтею 55 ЗК України до земель лісового фонду належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісового фонду не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Відповідно до статей 56, 57 ЗК України землі лісового фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Порядок використання земель лісового фонду визначається законом.

Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісового фонду, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність, який визначається нормами Конституції України, ЗК України, іншими законами й нормативно-правовими актами.

При цьому, згідно зі статтею 3 ЗК України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України.

Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є обєктом земельних правовідносин, то субєктний склад і зміст таких правовідносин повинно визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний звязок їх використання із лісокористуванням.

Планування використання земель лісогосподарського призначення здійснюється головним чином у формі лісовпорядкування, яке, зокрема, передбачає визначення меж і внутрігосподарська організація території лісового фонду, що перебуває у користуванні постійних лісокористувачів; виконання топографо-геодезичних робіт і спеціального картографування лісів (ч. 2 ст. 93 ЛК України).

У матеріалах лісовпорядкування дається комплексна оцінка ведення лісового господарства, використання лісових ресурсів, користування земельними ділянками лісового фонду, розробляються основні положення організації та розвитку лісового господарства (ч. 1 ст. 94 ЛК України).

Матеріали лісовпорядкування затверджуються державними органами лісового господарства за погодженням з місцевими Радами народних депутатів та органами охорони навколишнього природного середовища. Вони є основою для організації ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів постійними лісокористувачами (ч. 2 ст. 94 ЛК України).

Крім того, ведеться державний облік лісів і державний лісовий кадастр, які містять систему відомостей і документів про правовий режим лісового фонду, розподіл його між користувачами, якісний і кількісний стан лісового фонду, поділ лісів за групами та віднесення до категорій захисності, економічну оцінку та інші дані, необхідні для раціонального ведення лісового господарства і оцінки результатів господарської діяльності в лісовому фонді (ч. 2 ст. 95 ЛК України).

Державний облік лісів і державний лісовий кадастр ведуться державними органами лісового господарства на основі матеріалів лісовпорядкування, інвентаризації, обстежень і первинного обліку лісів за єдиною для України системою на кошти державного бюджету (ч. 1 ст. 95 ЛК України).

Порядок ведення державного обліку лісів і державного лісового кадастру встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч. 2 ст. 96 ЛК України).

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Згідно з нормами статей 181-184, 202-204 ЗК України, законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» дані державного земельного кадастру це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Таким чином, ліси та землі лісового фонду України є обєктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання земельних ділянок.

Правовий статус земельних ділянок лісового фонду визначається нормами земельного та лісового законодавства відповідно до їх цільового призначення за даними земельного та лісового кадастру.

Отже, виходячи із системного аналізу зазначеного вище законодавства, на час виникнення спірних правовідносин документами, які підтверджують право лісогосподарських підприємств на земельні ділянки, є державні акти на право постійного користування земельними лісовими ділянками або планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Такий висновок відповідає також наступним змінам, внесеним Законом України № 3404-IV від 8 лютого 2006 року, яким введена нова редакція ЛК України. Зокрема, в пункті 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України зазначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Отже, визначаючи правовий статус спірної земельної ділянки, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскільки вона розташована у кварталі 43 Миколаївського лісництва, то дана ділянка належала до земель лісового фонду та перебувала у користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство».

Зазначене підтверджується інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого обєднання ВО «Укрдержліспроект» (а.с. 23, 24), абрисом кварталу 43 Миколаївського лісництва станом на 1 січня 2004 року (а.с. 25), листами Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства (а.с. 27, 28), постановою Ради Міністрів УРСР від 21 березня 1966 року № 234 «Про здійснення першочергових заходів по боротьбі з ерозією грунтів у Миколаївській області, за якою передано держлісфонду під заліснення і ведення лісового господарства 17789,8 гектарів земельних угідь (а.с. 141-142), копіями планшетів лісовпорядкування за 1973 та 2003 років (а.с. 143-144), а також проектом організації та розвитку лісового господарства Державного лісового господарства «Миколаївліс» (а.с. 145-147).

Крім того, розташування спірної земельної ділянки в межах кварталу 43 Миколаївського лісництва, підтверджується також дослідженим в судовому засіданні апеляційного суду фрагментом накладки картографічної бази даних кварталу 43 Миколаївського лісництва ДП «Миколаївський лісгосп» на ортофотоплан публічної кадастрової карти України.

Посилання апелянта на відсутність у лісогосподарського підприємства державного акту на право власності на земельну ділянку та свідоцтва про право власності на земельну ділянку не свідчить про відсутність такого права, оскільки за положеннями ЛК України, такими документами можуть бути планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Твердження апелянта про те, що надані позивачем матеріали лісовпорядкування є недостовірними, суперечать встановленим обставинам спору та ґрунтуються на помилковому тлумаченні положень закону, що регулює спірні правовідносини.

Правильними також є висновки суду про те, що передача земельної ділянки у власність ОСОБА_8 відбулася з порушенням встановленого законом порядку вилучення земель лісового фонду і зміною їх цільового призначення, без згоди на її вилучення землекористувача земельної ділянки ДП «Миколаївське лісове господарство».

Такі висновки відповідають обставинам справи та вимогам матеріального права, зокрема, положенням статей 20, 21, частини 5 статті 116 ЗК України.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За вимогами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Судом правильно встановлено, що ОСОБА_8 незаконно отримав у власність спірну земельну ділянку, без згоди на то власника землі, а тому він не мав права передавати її за договором ОСОБА_6

За такого, суд обґрунтовано визнав недійсними вказаний договір купівлі продажу, а також державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на підставі цього договору.

Доводи в апеляційній скарзі про неможливість витребування земельної ділянки у ОСОБА_6 як добросовісного набувача безпідставні.

Оскільки спірна земельна ділянка вибула з державної власності протиправно, через прийняття незаконних рішень, то у відповідності з вимогами ст. 388 ЦПК України могла бути витребувана у ОСОБА_6

Хоча суд, в мотивувальній частині рішення посилався лише на ст. 16 ЦК України, основний висновок про необхідність витребування спірної земельної ділянки із чужого незаконного володіння, що відповідає правилам ст. 388 ЦК України, є правильним.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд повернув земельну ділянку за правилами двосторонньої реституції, суперечить змісту мотивувальної та резолютивної частини рішення.

Також безпідставними є посилання в апеляційній скарзі щодо пропуску прокурором позовної давності.

Так, згідно з положеннями ст. ст. 15, 256 - 257 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного суб'єктивного права в судовому порядку в межах строку позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, інтересу.

Відповідно до приписів ч.4 ст. 267 ЦК сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності відповідно до правил ч. 1 ст. 261 ЦК починається від дня, коли особа дізналася або могла довідатися про порушення свого права.

Відповідно до приписів ч.2 ст. 3 ЦПК України, у випадках встановлених законом, зокрема ст. 20, ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру», до суду за захистом порушеного права в інтересах держави вправі звернутися прокурор.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 ЦПК України прокурор здійснює у суді представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії цивільного процесу.

Згідно з ч.3 ст. 45 ЦПК України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. Прокурор, який бере участь у справі, у відповідності до ст.ст. 24,46 ЦПК України має процесуальні обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Отже, норми, передбачені ст. 261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист цієї особи, зокрема Миколаївської облдержадміністрації та ДП «Миколаївське лісове господарство».

Оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог державного органу та підприємства, які мають право розпорядження та користування спірною земельною ділянкою, перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави та власних інтересів дізналися саме вказані особи, а не прокурор.

Як вбачається з доказів у справі, Миколаївська облдержадміністрація про спірні рішення дізналася лише в 2014 році, після проведення прокуратурою перевірки законності виділення земельних ділянок та предявлення прокурором позову до суду. Даних про те, що спірне питання узгоджувалося або обговорювалося з органом державної влади суду не надано. Відсутні докази про направлення копій рішень органів місцевого самоврядування Миколаївській обласній держадміністрації.

Також, відсутні докази узгодження питання виділення земельних ділянок з державним підприємством.

Тому перебіг строку позовної давності суд першої інстанції правильно відраховував з жовтня 2014 року, з часу, коли держаний орган дізнався про порушене право.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм цивільного законодавства, апеляційна скарга не містить. Тому підстав для скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити, а рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Лівінський І.В.

Судді: Данилова О.О.

ОСОБА_9