АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 639/343/15-ц Головуючий 1 інст. - Труханович В.В.
Провадження № 22ц/790/2886/15 Доповідач - Макаров Г.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Макарова Г.О.,

суддів: Кіся П.В., Кіпенка І.С.,

за участю секретаря - Рязанової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним, усунення від спадщини, -

встановила:

21 січня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просила визнати недійсним шлюб, який укладений між її сином - ОСОБА_3 та ОСОБА_2; усунути останню від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що за п'ять місяців до смерті ОСОБА_3, який хворів онкологією 4 ступені, був неадекватний, не здатний усвідомлювати значення своїх дій та під тиском співмешканки ОСОБА_2, розірвав заповіт на свою дочку ОСОБА_4, зареєстрував 29 квітня шлюб з ОСОБА_2 Відповідач не дозволяла позивачу і дочці ОСОБА_5 доглядати за ОСОБА_3, спілкуватися з ним. Він помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року на руках у позивача. Після його смерті відкрилася спадщина на належну йому квартиру АДРЕСА_1.

Спадкоємцями за законом першої черги є позивач, дочка ОСОБА_4, дружина ОСОБА_2 Позивач вважає, що на підставі вимог ст. 24 п.2, ст. 39 п.3 Сімейного кодексу України шлюб є недійсним. В подальшому позивач надала доповнення до позову де зазначила, що на підставі п. 2 ст. 1224 Цивільного кодексу України, ОСОБА_2 не має права на прийняття спадщини.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила його задовольнити з підстав зазначених вище.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов ОСОБА_1 не визнала та пояснила, що з 2004 року по 2007 рік вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 Через деякий час після розірвання шлюбу подружнє життя між ними було поновлено, вони почали жити разом як подружжя. В листопаді 2013 року у ОСОБА_3 почала боліти спина, з цього приводу була оформлена третя група інвалідності. 30.04.2014 року шлюб між нею та ОСОБА_3 було зареєстровано вдруге. У червні 2014 року чоловіку був поставлений діагноз «рак», а ІНФОРМАЦІЯ_2 року він помер. Також відповідач пояснила, що її чоловік хоча і хворів на тяжке захворювання, однак він до останнього часу свого життя був адекватним, усвідомлював значення своїх дій.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 лютого 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним, усунення від спадщини відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Оскільки суд не узяв до уваги, що ОСОБА_3 був дуже хворий, проходив симптоматичне лікування та приймав обезболюючи медичні препарати, що могли вплинути на його свідомість, а тому на час реєстрації шлюбу ОСОБА_3 не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що шлюб між її сином та відповідачем було зареєстровано у той період часу коли її син тяжко хворів у зв'язку з чим знаходився у неадекватному стані. Крім того, суд порушив права позивача та не роз'яснив у повному обсязі її процесуальні права у тому числі право на звернення до суду з клопотаннями про витребування доказів, допит свідків та про призначення відповідної судової експертизи на підтвердження того факту, що під час укладення шлюбу її син не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 308 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Частинами 1, 3 ст. 10, ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 57, ч. 3, 4 ст. 60, 212, 213 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.42 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають право інші особи, права яких порушені у зв'язку з реєстрацією цього шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 43 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу, смерть дружини або чоловіка не є перешкодою для визнання шлюбу недійсним.

Відповідно до ч.2 ст. 24 Сімейного кодексу України, реєстрація шлюбу з особою, яка визнання недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 39 Сімейного кодексу України, передбачено, що недійсним є шлюб, зареєстрований з особою, яка визнана недієздатною.

Відповідно до ч.2 ст. 1224 Цивільного кодексу України, не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщини.

Відповідно до ст. 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Стаття 1233 Цивільного кодексу України зазначає, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною 1 ст. 1254 Цивільного кодексу України передбачено, що заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване встановленням таких фактів та відповідних їм правовідносин.

13.03.2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у відділі реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції м. Харкова було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис №46, після реєстрації шлюбу прізвище «ОСОБА_2» змінено на прізвище «ОСОБА_2» (а.с. 18).

Судом встановлено, що даний шлюб в подальшому було розірвано. Після розірвання шлюбу через деякий час ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знову почали мешкати однією сім'єю, як подружжя, а у квітні 2014 році зареєстрували свій шлюб вдруге.

Згідно свідоцтва про шлюб, 30.04.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 145 (а.с. 29).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_1 (а.с.4).

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 є матір'ю померлого ОСОБА_3, а отже спадкоємцем за законом після смерті останнього. (а.с. 6)

З витягу амбулаторної картки № 78624 Комунального закладу охорони здоров'я Харківського обласного клінічного онкологічного центру, вбачається, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 спостерігався лікарем-онкологом з 31.07.2013 року по 20.08.2013 року. (а.с. 7)

З індивідуальної програми реабілітації інваліда №1688 від 31.10.2013 року вбачається, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 з 2013 року встановлена інвалідність у зв'язку з онкологічним захворюванням. (а.с. 24-27)

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 пояснили, що вони є сусідами відповідача ОСОБА_2 Остання разом з ОСОБА_3 приблизно 8-9 років потому переїхала проживати в будинок по вул. Пятисотницькій. Вони проживали як подружжя. У 2013 році ОСОБА_3 захворів на онкологічне захворювання, ОСОБА_2 займалася його лікуванням. Свідкам достовірно відомо, що в квітні 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб між собою вдруге. На час укладання шлюбу ОСОБА_3 самостійно пересувався, керував автомобілем. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3 помер. До останнього часу свого життя ОСОБА_3 був у адекватному стані, розумів що відбувається.

Будь-яких доказів стосовно недієздатності ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року, матеріали справи не містять.

Таким чином, даючи оцінку вищезазначеному, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання шлюбу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, недійсним, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи.

Крім того, позивач ОСОБА_1 просила суд усунути від права на спадкування ОСОБА_2 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3 на підставі вимог ч.2 ст. 1224 Цивільного кодексу України.

Як пояснила в судовому засіданні позивач, її синові ОСОБА_3 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1. За життя ним було складено заповіт на ім'я його дочки від першого шлюбу ОСОБА_4 Однак, в подальшому після реєстрації шлюбу з ОСОБА_2, ОСОБА_3 даний заповіт скасував.

Як було встановлено судом першої інстанції, і це вбачається з Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 26.03.2014 року, ОСОБА_3 подав заяву до приватного нотаріусу ХМНО Шеметової О.В. про скасування заповіту, який був посвідчений 23.09.2005 року приватним нотаріусом ХМНО Алтуніною Т.П. (а.с. 28)

Таким чином, заповіт ОСОБА_3 було скасовано до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2

Будь-яких належних доказів стосовно того, що відповідач ОСОБА_2 умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяла виникненню права на спадкування у неї самої чи інших осіб або сприяла збільшенню їхньої частки у спадщини, позивач в супереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України суду не надала, у зв'язку з чим суд першої інстанції прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 в даній частині також необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Такий висновок є обґрунтованим, оскільки суд дійшов його на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, та наявних в ній доказів, яким дана відповідна оцінка. Правильно встановивши юридичну природу виниклих правовідносин, суд застосував закон, який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі були предметом судової перевірки та не дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих доводів безпідставними, судова колегія вважає обґрунтованими, такими що відповідають матеріалам справи.

Оскільки судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскаржуємого судового рішення і висновків суду першої інстанції не спростовують, в її задоволенні належить відмовити на підставі ст.308 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді: -