Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді: - Максимчук З.М.,

суддів: - Григоренка М.П., Ковальчук Н.М.,

секретаря судового засідання - Шептицької С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_4 на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 05 грудня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 05 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 11 912,51 гривень заборгованості за кредитним договором без номера від 13 листопада 2007 року, з яких: 4850,44 гривень - заборгованість за кредитом; 5316,07 гривень - заборгованість по процентам; 1746 гривень - заборгованість по комісії.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції частково, в частині зменшення відсотків та комісії за кредитом, а також у відмові у стягненні штрафів ПАТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу.

Зазначає, що судом першої інстанції належним чином не були встановлені обов»язки щодо сплати, окрім тіла кредиту, відсотків за його користування, комісії, пені та штрафу.

Покликаючись на ст. 1048 ЦК України доводить, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

________________________________________________________________________________

Справа № 557/2188/13-ц Головуючий у 1 інстанції - Чорноус Л.І.

Провадження №22-ц/787/230/2015 Суддя-доповідач - Максимчук З.М.

Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Вказує, що незважаючи на той факт, що право позивача на отримання відсотків закріплено як актами цивільного законодавства, так і умовами укладеного з відповідачем договору, зокрема п.п. 6.5; 6.6, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову в цій частині.

Стверджує, що твердження суду першої інстанції, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не містить відомостей про наявну заборгованість відповідача, суперечить фактичним обставинам справи,оскільки розрахунок містить повну інформацію щодо розміру заборгованості відповідача та порядку її нарахування.

Просить ухвалити нове рішення, яким змінити рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 05.12.2014 року щодо часткового стягнення неустойки та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Допущені в процесі розгляду цивільної справи порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зазначає, що 11.11.2007 року під час оформлення заяви на оформлення кредитної картки в Гощанському відділенні Рівненської філії ПАТ КБ «Приватбанк» нею особисто було заповнено відповідні графи бланку, які знаходяться на титульній стороні заяви. Під час заповнення заяви на ній не було друкованого тексту у верхній та середній частині лицевої сторони заяви. Цей текст було додруковано за її відсутності, після того, як заповнила заяву на видачу кредитної картки.

Крім того, 13.11.2007 року нею було подано заяву, відповідно до якої ПАТ КБ «Приватбанк» зобов»язаний був рівними частинами, протягом року, автоматично вираховувати з її пенсії кошти на погашення кредиту. Вважає, що вона не брала на себе ніяких зобов»язань щодо погашення кредиту.

13.11.2007 року з Умовами та правилами надання банківських послуг ознайомлена не була. Проте, долучена ксерокопія Умов та правил банківських послуг не містить всіх необхідних реквізитів, оскільки містить лише підпис Голови Правління Банку А.В.Дубілета, та не містить реквізитів щодо дати затвердження таких Умов банком, що не дозволяє прийти до однозначного висновку про те, що дані Умови діяли на час звернення ОСОБА_4 до банку з заявою про погодження можливості одержання банківської послуги «Карта «Універсальна».

Стверджує, що суд першої інстанції при ухваленні рішення безпідставно не застосував позовну давність до вимог банку про стягнення заборгованості, про застосування якої заявляв відповідач.

Доводить, що відповідно до виписки руху коштів по кредитній картці «НОМЕР_1» весь кредит був винесений на прострочку банком з 01.02.2008 року, тобто банк мав всі необхідні підстави для пред»явлення вимоги до позичальника, однак цього не зробив, а пред»явив вимогу лише через шість років. Таким чином, позивачем при подачі позовної заяви до неї про стягнення заборгованості по договору б/н від 13.11.2007 року пропущено строк давності пред»явлення вимоги, докази зупинення чи переривання перебігу строку давності позивачем не долучені.

Покликаючись на ст.266 ЦК України додатково доводить, що зі сплином позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги /стягнення неустойки/.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в позові ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення доводів апеляційних скарг зі сторони позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ПАТ КБ «Приватбанк» до задоволення не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає до задоволення виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки строк дії картки до листопада 2011 року, а відповідачка внесла черговий платіж по кредитному договору 04.08.2008 року, то позивачем не пропущено строків позовної давності. Проте з відповідачки підлягає стягненню заборгованість по процентам, по тілу кредиту та комісії в межах 3-х річного строку, а не з часу прострочки останнього щомісячного платежу, за період з 30.10.2010 року по 31.10.2013 року на загальну суму 11912,51 гривня, з яких 4850,44 гривень - заборгованість за кредитом; 5316,07 гривень - заборгованість по процентах; 1746 гривень - заборгованість по комісії.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом установлено, що 13.11.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_4 був укладений кредитний договір без номеру шляхом приєднання / ч..1 ст.634 ЦК України/. Відповідно до нього ОСОБА_4 13.11.2007 року отримала кредит у розмірі 5000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти.

Згідно зі змістом заяви клієнта від 13.11.2007 року та пункту 2 розділу І Умов і правил надання банківських послуг строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. При цьому кредитним лімітом (кредитом, кредитною лінією) є розмір грошових коштів, наданих банком клієнту на строк, визначений у договорі, на умовах платності та зворотності (повернення). Порядок погашення заборгованості визначено щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості.

Форма договору, яка укладається між банком і держателем платіжної карти складається із заяви; пам»ятки клієнта; умов і правил надання банківських послуг; тарифів.

Як установлено матеріалами справи, пам»ятка клієнта та тарифи при подачі позову до суду першої інстанції долучені не були. В суді апеляційної інстанції представник позивача заявив, що в нього відсутні вказані документи.

Відповідно до пункту 3.1.1 розділу ІІ Умов і правил надання банківських послуг строк дії картки вказано з її лицьового боку (місяць і рік). Картка дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця.

За змістом пункту 5.3 розділу ІІ Умов і правил надання банківських послуг за платіжними картками з установленим мінімальним обов'язковим платежем строки і порядок погашення кредиту (кредитний ліміт, кредитна лінія) визначено в Пам'ятці клієнта, яка є невід'ємною частиною договору.

Згідно п.9.12 Умов і правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він пролонговується на такий самий термін.

З 04 серпня 2008 року ОСОБА_4 припинила сплату коштів із погашення кредиту, а в листопаді місяці 2008 року строк дії картки закінчився, відповідачка нову картку не отримувала.

ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду з позовною заявою про захист свого порушеного права у грудні 2013 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов»язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора щодо повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно із правовою позицією, що висвітлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року у справі №6-14цс14, вбачається, що відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Також, представником апелянта в судовому засіданні суду першої інстанції та апеляційного суду заявлено про те, що строк дії картки "Кредитка Універсальна", що була видана відповідачу у листопаді 2007 року має строк дії до листопада 2011 року. До таких тверджень колегія суддів відноситься критично, оскільки зазвичай, кредитні картки "Кредитка Універсальна", що видавались у 2007 році мали строк дії 12 місяців. Відповідачка, в суді апеляційної інстанції, підтвердила, що картка "Кредитка Універсальна" мала строк дії 12 місяців, проте надати її не змогла, оскільки остання не збереглась. На думку судової колегії,посилання представника апелянта на скріншот (а.с.107) носить характер припущень, оскільки належним доказом строку дії картки є зазначення такого строку в заяві, Умовах і правилах надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, Пам»ятці або безпосередньо карткою.

Проте, всупереч вимогам ст..ст. 10,60 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, позивач не надав доказів на обґрунтування своїх позовних вимог, що строк дії картки встановлено листопад 2007 року по листопад 2011 року.

Як було встановлено судом, відповідачка з 04 серпня 2008 року не вносила щомісячних платежів за кредитним договором (а.с.5), проте ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду з позовом про захист свого порушеного права лише 20.12.2013 року (а.с.1), тобто з пропуском установленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності.

Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги /стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно тощо/.

З урахуванням вищевикладеного судова колегія вважає, що відповідно до ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 05.12.2014 року по цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в позові Публічному акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_4 - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_4 витрати понесені зі сплатою судового збору при поданні апеляційної скарги в розмірі 121,80 гривень.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: З.М.Максимчук

Судді: М.П.Григоренко

Н.М.Ковальчук