Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.у. №333/4828/15ц Головуючий у 1-й інстанції Варнавська Л.О.
Провадження № 22-ц/778/6589/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2015 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого, суддіОСОБА_2
суддів:ОСОБА_3
ОСОБА_1
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа, що не заявляє самостійних вимог Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_8 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на ? частину квартири та вселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

08.07.2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що з відповідачкою ОСОБА_6 вони проживали однією сім'єю з 2005 року по 2011 рік. 21.04.2010 року вони купили квартиру 27 в б. 35 по вул. Тополіна в м. Запоріжжі за кошти отримані ним від продажу в той же день у того ж нотаріуса його квартири №5 в б. 26 по вул. Волгоградській в м. Запоріжжя та позичені в його матері, але покупцем було зазначено лише його цивільну дружину ОСОБА_6

18.05.2011 року ОСОБА_6 подарувала 1/3 частину їхньої квартири №27 в б. 35 по вул.. Тополіна в м. Запоріжжя Мороз ОСОБА_9.

На даний час відповідачка ОСОБА_6 позбавила його права користуватися оспорюванню квартирою, тому позивач просив суд встановити факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в період з 2005 року по 2011 рік; визнати квартиру 27 в б. 35 по вул. Тополіна в м. Запоріжжі спільною сумісною власністю його та ОСОБА_6; визнати договір дарування частини квартири від 18.05.2011 року за яким ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_10 1/3 частину кв. 27 в б. 35 по вул. Тополіна в м. Запоріжжі недійсним та визнати за ОСОБА_5 право власності на ? частину кв. 27 в б. 35 по вул. Тополіна в м. Запоріжжі та вселити його в зазначену квартиру.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2015 року позовну заяву задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в період з 03.10.2005 року по 01.04.2011 рік. Врешті позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_5, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове яким позов задовольнити у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

В силу ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в період з 03.10.2005 року по 01.04.2011 рік спільно проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, вказані обставини визнаються та не оспорюються сторонами.

21.04.2010 року позивач ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_11 договору купівлі-продажу продав належну йому особисто на праві власності квартиру 5 в б. 26 по вул. Волгоградській в м. Запоріжжя ОСОБА_12 за 178326 грн. номер реєстру 1297 (а.с. 11-12).

В цей же день 21.04.2010 року після продажу вказаної квартири, на підставі нотаріально посвідченого тим же приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_11 договору купівлі-продажу ОСОБА_6 придбала за 253619 грн. квартиру №27 в б. 35 по вул. Тополіна в м. Запоріжжя, номер реєстру 1303 (а.с. 8)

Суд вірно зазначив, що обидва договори укладені в один день, у одного нотаріуса, судячи по реєстровому номеру, договір купівлі-продажу належної ОСОБА_5 квартири передував укладанню договору купівлі-продажу оспорюваної квартири.

Суд першої інстанції зазначив, що він прийшов до висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_6

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

При цьому суд вказав в мотивувальній частині рішення, що як вбачається з договорів, грошей отриманих від продажу квартири ОСОБА_5 було недостатньо для придбання оспорюваної квартири. Однак цей факт не оспорює і позивач бо він просив суд визнати за ним право власності лише на 1/2 частину, а сума грошей отриманих від реалізації його майна була суттєво більшою ніж половина вартості придбаної квартири.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто ті самі правила, що й для подружжя.

Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Оспорювана квартира не є річчю індивідуального користування.

Статтею 69 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 Постанови № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Сторонами не оспорювався факт знаходження ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на час придбання спірної квартири у фактичних шлюбних відносинах, позивач на думку колегії суддів надав достатніх доказів, що спірна квартира була придбана в тому числі і за його кошти отримані ним від продажу особистого майна.

Ці обставини вірно встановив і суд першої інстанції і рішення суду в частині встановлення фактичних обставин ОСОБА_6 не оскаржила.

При цьому суд першої інстанції відмовив в позові з підстав того, що позивач пропустив строк позовної давності.

Такий висновок суду є хибним.

Так, правилами ч. 2 ст. 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно з ст. 261 ЦК України закріплено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Само по собі розірвання шлюбу, а відтак і припинення фактичних шлюбних відносин, не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу ( п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна").

Пленум Верховного Суду України у п. 15 вказаної постанови роз'яснив, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106,107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК), а від дня коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст.72 СК).

У зв'язку з цим позовна давність не розпочнеться, якщо після розірвання шлюбу права того, хто залишив свою частку у спільному майні за попереднім місцем проживання, не вимагаючи його поділу, не будуть порушені одним із колишнього подружжя.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Сторонами не спростовується той факт, що після припинення шлюбних відносин у 2011 році ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишались проживати у спірній квартирі.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням, зокрема у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2015 року ухваленому у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_10 про стягнення заборгованості в рахунок квартирної плати та комунальних послуг сплачених за спірну квартиру встановлено, що після припинення у 2011 році шлюбних відносин ОСОБА_6 разом з дочкою залишилась проживати в одній кімнаті а ОСОБА_5 проживав в іншій кімнаті квартири №27 в б. 35 по вул. Тополіна в м. Запоріжжі. Позивачка у тій справі звертаючись до суду у 2015 році зазначала суду, що ОСОБА_5 протягом 2012-2015 року користується комунальними послугами у спірній квартирі але не сплачує за них (мотивувальна частина вказаного судового рішення а.с. 17-18).

Тобто фактично до 2015 року позивач користувався своєю часткою у майні і його право власності не порушувалось.

Суд вважав початком строку позовної давності звернення ОСОБА_5 до правоохоронних органів з заявою про притягнення ОСОБА_6 до відповідальності за шахрайські дії з заволодіння квартирою, однак в матеріалах справи є в цій частині лише Постанова про закриття кримінального провадження від 27.04.2013 року з якої слідує, що особисто Богун лише 22.02.2013 року звернувся з заявою до правоохоронних органів на шахрайські дії ОСОБА_6, з позовом до суду він звернувся в липні 2015 року, тобто в межах строку позовної давності (а.с. 39-40).

За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що позивач без поважних причин пропустив строк позовної давності, є безпідставним та таким, що не ґрунтується на законі, на матеріалах справи.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином вимоги позивача, щодо визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_6, визнання за ОСОБА_5 право власності на ? частині квартири АДРЕСА_1, та вселення є такими що доведені позивачем і підлягають задоволенню.

Колегія суддів також погоджується з судом першої інстанції в частині відмови в позові щодо визнання договору дарування від 18.05.2011 року за яким ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_10 1/3 частину кв. 27 в б. 35 по вул. Тополіна в м. Запоріжжі недійсним. Оскільки позивач не був стороною цієї угоди, подарована частка не перевищує розмір належної ОСОБА_6 частки у спірному майні, і тому ця угода жодним чином не порушує прав позивача.

Оскільки позивач має у власності 1/2 частку квартири, а ОСОБА_6 розпорядилась частиною своєї частки відповідно до вказаного договору дарування, то у власності ОСОБА_6 необхідно залишити 1/6 (1-1/2-1/3=1/6) частину квартири АДРЕСА_1.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2015 року у цій справі в частині відмови в позові про визнання майна спільною сумісною власністю, про визнання права власності за позивачем на частину цього майна та про вселення, ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на ? частині квартири АДРЕСА_1, відповідно ОСОБА_6 залишити у власності 1/6 частину квартири АДРЕСА_1.

Вселити ОСОБА_5 до квартири АДРЕСА_1.

Решту рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: