Справа № 761/9163/15-ц
Провадження №2/761/4640/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12 червня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києві в складі:

головуючого судді Макаренко І.О.

при секретарі Нечипорук А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного концерну «Укроборонпром», третя особа - Державна компанія з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» про визнання контракту недійсним, суд

встановив:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 28.01.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено контракт № 1К/14 про призначення ОСОБА_1 на посаду Генерального директора Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт», строком на 1 рік та видано наказ № 9-к від 28.01.2014 року про призначення ОСОБА_1 на посаду.

27.01.2015 року між позивачем та відповідачем було підписано новий контракт № 3К/15 про призначення ОСОБА_1 на посаду керівника ДК «Укрспецекспорт», строком на 3 місяці та видано наказ № 17-к про призначення ОСОБА_1.

27.04.2015 року відповідачем видано наказ № 101-к про звільнення ОСОБА_1 у зв'язку із закінченням строку трудового договору.

Позивач вважає, що укладений між ним та відповідачем контракт № 3К/15 від 27.01.2015 року є незаконним, оскільки позивач був відсутній на території України 27.01.2015 року і не міг підписати контракт. Просить визнати вказаний контракт недійсним.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в ньому.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, пояснивши, що позивач не зазначив підстав для визнання контракту недійсним та не надав доказів того, що контракт підписано ним під примусом. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог, пояснивши, що сторонами додержано всіх вимог законодавства під час підписання контракту.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, встановив.

20.01.2015 року видано наказ № 31-В про службове відрядження ОСОБА_1 до Республіки Ірак з 22.01.2015 року по 29.01.2015 року (а.с. 66).

27.01.2015 року між позивачем та відповідачем укладено контракт № 3К/15, строком до 27.04.2015 року (а.с. 14-24), на підставі якого видано наказ № 17-к від 27.01.2015 року про призначення ОСОБА_1 на посаду Генерального директора Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» (а.с. 29).

Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно з ч. 3 ст. 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 631 ЦК України, договір набирає чинності з моменту його укладення.

Відповідно до ч. 3 ст. 631 ЦК України, сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Як вбачається з матеріалів справи, контракт від 28.01.2015 року було підписано позивачем 30.01.2015 року після повернення з відрядження. Таким чином, сторони домовились, що контракт починає діяти з 28.01.2015 року. Протягом усього часу дії контракту позивач не надав жодних зауважень чи пропозицій відносно змісту контракту та дати його підписання. Оскільки строк дії контракту закінчився, він є виконаним обома сторонами в повному обсязі.

Відповідно до ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 2 ст. 230 ЦК України, яка є спеціальною нормою права по відношенню до ч. 2 ст. 216 ЦК України, передбачені спеціальні правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, а саме зобов'язання сторони, яка застосувала обман, відшкодувати другій стороні збитки, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину, в подвійному розмірі.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6.11.2009 року "Про судову практику про визнання правочинів недійсними" надано роз'яснення, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6.11.2009 року "Про судову практику про визнання правочинів недійсними" Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Виходячи з аналізу зазначених норм суд приходить висновку, що позивачем не доведено сам факт обману під час підписання трудового контракту, а також не доведено наявність умислу в діях відповідача.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до п. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на вищенаведене, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання трудового контракту недійсним є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 3, 21, 24, 36 КЗпПУ, ст.ст. 203, 215, 627 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного концерну «Укроборонпром», третя особа - Державна компанія з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» про визнання контракту недійсним - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: