Справа № 346/1110/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2015 року м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд

Івано-Франківської області

в складі головуючого-судді Калинюка О.П.

з участю: секретаря Томин О.А.

позивача ОСОБА_1.

представників відповідача Джоголик Г.В., Бойко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в місті Коломиї цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Коломийського медичного коледжу ім.І.Франка про зміну формулювання причин звільнення та зобов'язання внести записи в трудову книжку , -

В С Т А Н О В И В:

в обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 20.09.1999 року між ним як адвокатом та Коломийським медичним коледжем (на той час - училищем) укладено трудову угоду (договір) на виконання обов'язків юридичного консультанта (юрисконсульта) терміном на 1 рік. Додатковою угодою від 29.06.2010 року, яка є невід'ємною частиною вказаної угоди від 20.09.1999 року, термін дії останньої продовжено на невизначений строк. Позивач вважає, що він був прийнятий на роботу у вказаний навчальний заклад позаштатним працівником, оскільки на той час штатним розписом цього закладу не було передбачено посади юрисконсульта. Зауважує позивач, що законодавством не заборонено приймати на роботу позаштатного працівника.

20.01.2015 року позивач подав відповідачу заяву про звільнення з роботи з 21.01.2015 року на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України - за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. Позивач вказує, що заява подана відповідно до умов укладеної трудової угоди та КЗпП України. Однак, наказом директора Коломийського медичного коледжу від 21.01.2015 року №3 позивач звільнений з позаштатної посади юрисконсульта з неправильним, на думку позивача, формулюванням причин звільнення, оскільки в наказі зазначено про розірвання з 21.01.2015 року трудової угоди від 20.09.1999 року. Позивач не згідний з даним формулюванням причин його звільнення, оскільки на нього як на позаштатного працівника поширюються гарантії, передбачені трудовим законодавством, так як він підлягав загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, відповідач відраховував із заробітної плати позивача податок та внески до Пенсійного фонду України. Тому 28.01.2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про зміну формулювання причин звільнення відповідно до ст.38 КЗпП України та внесення відповідних записів у трудову книжку. Однак, листом від 06.02.2015 року керівник відповідача відмовив позивачу у внесенні до наказу про звільнення запропонованих позивачем змін, оскільки у штатному розписі даного коледжу відсутня посада юрисконсульта. Зазначає позивач і те, що розрахунок з ним проведений після 06.02.2015 року без внесення записів у трудову книжку, що є порушенням законодавства про працю, зокрема, ст.ст. 47, 48, 116 КЗпП України. Відповідно до розділу 4 трудової угоди від 20.09.1999 року позивач має право на її розірвання з підстав, передбачених КЗпП України, в тому числі на підставі ст. 38 цього Кодексу. Крім того, відповідно до вимог законодавства відповідач зобов'язаний вести трудову книжку, в тому числі вносити туди записи згідно з наказами про прийняття та звільнення з роботи. Тому позивач просить визнати формулювання причин його звільнення, вказані в даному наказі невірним та зобов'язати відповідача змінити це формулювання, вказавши таку причину звільнення позивача як за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України, та внести відповідні записи в його трудову книжку.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, вказаних в позовній заяві. Додатково він пояснив, що станом на 1999 рік він працював в юридичній консультації. На той час було так, що адвокати додатково займались юридичною практикою по обслуговуванню організацій. Він звертає увагу, що на позаштатних працівників (яким себе вважає позивач) поширюються ті ж гарантії, що передбачені для штатних. Позивач зазначає, що йому на підставі вказаної угоди надавалася щорічні оплачувані відпустки. Отже, ключове значення має не факт включення працівника в штат, а характер виконуваної роботи і форма юридичного зв'язку між сторонами.

Позивач також вказав, що трудової книжки у відповідача не було, оскільки вона знаходилася в юридичній консультації. Позивач відпрацьовував час, вказаний в трудовій угоді, і цей час становив більше, ніж 1 година в тиждень. Крім того, він виходив на роботу за викликом адміністрації навчального закладу. Про намір звільнення позивач усно попереджував керівництво коледжу вкінці листопада 2014 року. На підставі вищенаведеного позивач просить його позов задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, зазначивши обставини, вказані у поданих письмових запереченнях проти позову. В останніх зазначено, що вищевказана угода, укладена між сторонами 20.09.1999 року, є не трудовою угодою, а договором про надання послуг. Тому дані відносини регулюється ст.ст.901, 903 904 чинного нині ЦК України. Підтвердженням цього є те, що позивач як у вказаній угоді, враховуючи зміни від 29.06.2010 року, так і в позовній заяві вказує на те, що він діє як адвокат (свідоцтво на заняття адвокатською діяльністю НОМЕР_1 від 15.04.1994 року). Тому позивач діяв на підставі та відповідно до законодавства про адвокатуру. Ст.1 чинного на даний час Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» дає визначення договору про надання правової допомоги, а ст.19 цього Закону передбачає, що одними з видів адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб. Відповідач вважає, що зазначення у вказаній угоді про її припинення з підстав, передбачених КЗпП України, надання позивачу відпустки тривалістю 30 календарних днів є свідченням некомпетентності осіб, що склали та підписали дану угоду. Відповідно до КЗпП України трудова книжка - це основний документ про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві чи установі, відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої спільним наказом Міністерства праці, Міністерства юстиції та Міністерства соціального захисту України № 58 від 29.07.1993 року. Книга обліку трудових книжок і вкладишів до них ведеться відділом кадрів або іншим підрозділом підприємства, який здійснює оформлення прийняття і звільнення працівників. У разі одержання трудової книжки у зв'язку із звільненням працівник розписується у особистій картці і у вказаній книзі обліку. Для підтвердження того, що трудова книжка позивача не перебувала в коледжі, відповідачем подано належно завірену копію книги обліку трудових книжок працівників коледжу із 1963 по 2015 роки. Відповідач також зазначає, що відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України від 19.12.2003 року №21-1, позивач згідно з укладеною угодою працював всього три години в тиждень, що становить 0,1 ставки при 40-годинному робочому тижні та не може зараховуватися в страховий стаж відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Вимоги позивача про внесення запису у його трудову книжку про трудову діяльність відповідач заперечив з підстав відсутності посади юрисконсульта в штатному розписі. Про прийом позивача на вказану посаду не видавався наказ директора коледжу, не проводилось запису у трудову книжку позивача, і цей документ у відповідача не зберігався. Відповідач також зазначає, що відповідно до ст.32 Правил адвокатської етики, затверджених Установчим З'їздом адвокатів України 17.11.2012 року, в договорі про надання правої допомоги має бути передбачено право клієнта в будь-який час і з будь-яких причин (або без їх пояснення) розірвати договір з адвокатом в односторонньому порядку. Адвокат є самозайнятою особою, що провадить незалежну професійну (адвокатську) діяльність, згідно зі ст.14.1.226 Податкового кодексу України. Самозайнята особа прирівнюється до найманої особи з відповідним оподаткуванням отриманих нею доходів як заробітної плати, якщо умови такого цивільно-правового договору передбачають надання таких послуг (робіт) протягом більше, ніж одного календарного місяця за податковий рік.

В судовому засіданні представник відповідача Бойко В.В. також пояснила, що вона протягом останніх півтора року працює на посаді старшого інспектора по кадрах. Їй відомо, що ні в штатному розписі відповідача, ні позаштатно посади юрисконсульта не було. Коломийський медичний коледж є бюджетною установою і для введення в штат посад необхідно погодження Департаменту охорони здоров'я Івано-Франківської ОДА. Бойко В.В. також вказала, що ні до початку її роботи в коледжі, ні під час цього в табелях обліку відпрацьованого робочого часу не вказано позивача. Тобто юридично він не вважався працівником коледжу. Крім того, позивач не працював навіть 0, 1 ставки, в зв'язку з чим не було підстав для внесення запису в трудову книжку позивача про його роботу у відповідача з 1999 року, тобто більше, ніж 15 років. В трудовій книжці позивача останній запис датувався 1980 роком. Бухгалтеру, яка нараховувала заробітну плату позивачу, оголошено догану за неправильне відрахування податків та внесків з його зарплати. Працюючи в коледжі, Бойко В.В. знала, що цей заклад обслуговує позивач як адвокат, який надавав різного виду консультації. В грудні 2014 року позивача було усно попереджено про розірвання угоди , оскільки з 01.09.2014 року в штатний розпис коледжу введено посаду юрисконсульта.

Представник відповідача Джоголик Г.В. в судовому засіданні додатково пояснила, що розмір оплати наданих позивачем юридичних послуг до 2010 року становив 100 грн., з 2010 року - 250 грн. Отже, позивач діяв на основі закону про адвокатуру. В трудовій книжці позивача відсутній запис про його прийняття в зазначений навчальний заклад на посаду юрисконсульта. Наказ про звільнення позивача виданий не з приводу заяви позивача про звільнення, а цим наказом констатовано факт розірвання угоди від 20.09.1999 року. Позивач вказував, що він звертався до профкому, проте позивач не був членом профкому та не сплачував відповідні внески. Джоголик Г.В. просить врахувати, що станом на січень 2015 року позивач вже перебував на пенсії. Коледж є бюджетною установою , але в коледжі існують платні групи навчання, і вказаний представник припускає, що отримані від цього кошти могли використовуватись на оплату наданих позивачем юридичних послуг.

На підставі наведеного представники відповідача в задоволенні позову просять відмовити.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, та, оцінюючи досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 20.09.1999 року між Коломийським медичним училищем в особі директора Федика І.Д. (роботодавець), який діє на підставі Статуту, та адвокатом, як приватною особою (юрисконсульт) ОСОБА_1, який діє на підставі свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю за НОМЕР_1, тобто між сторонами, укладено трудову угоду на виконання обов'язків юридичного консультанта. П.1 цієї угоди передбачено, що роботодавець доручає, а адвокат зобов'язується виконувати обов'язки юрисконсульта, надавати юридичну допомогу роботодавцю, Крім цього, адвокат у своїй діяльності керується Законом України «Про адвокатуру», який набрав чинності 01.02.1993 року. Основними завданнями юрисконсульта є організація правової роботи, спрямованої на правильне застосування актів законодавства, інших нормативних документів, наказів працівниками училища під час виконання покладених на них завдань та функціональних обов'язків. Роботодавець зобов'язується створити нормальні умови праці для працівника, регулярно виплачувати йому грошову винагороду за виконання своїх обов'язків, передбачених угодою.

Відповідно до положень розділів ІІ та ІІІ вказаної угоди відвідування адвокатом училища та надання правової допомоги здійснюється кожного вівторка з 14 по 19 год. Оплата праці адвоката-юрисконсульта здійснюється відповідно до ст.12 зазначеного Закону України «Про адвокатуру» по домовленості сторін, а саме у розмірі 100 грн. в місяць. Відрахування із заробітної плати прибуткового податку з громадян (працівника) та у пенсійний фонд проводить бухгалтерія училища. Вказана угода укладена терміном на 1 рік, підписана та скріплена печатками сторін. На цій угоді наявний засвідчений сторонами напис, що по згоді сторін вона продовжена на новий навчальний 2001 рік (а.с.3, 4).

Додатковою угодою про зміну трудового договору (угоди) на виконання обов'язків юридичного консультанта від 29.06.2010 року внесено зміни до зазначеної угоди від 20.09.1999 року. Зокрема, сторони погодилися встановити оплату праці адвоката з 01.09.2010 року у розмірі 250 грн. щомісячно, а строк дії угоди зазначено як невизначений. В п.3 додаткової угоди вказано, що раніше укладена угода припиняється з підстав, передбачених КЗпП України, а в п.4 зазначено, що ця додаткова угода є невід'ємною частиною трудової угоди (договору) від 20.09.1999 року (а.с.5) .

В письмовій заяві від 20.01.2015 року, адресованій директору Коломийського медичного коледжу Васкулу В.П., позивач просив про звільнення із займаної посади згідно з трудовою угодою від 20.09.1999 року у зв'язку з виходом на пенсію з 21.01.2015 року. Заява завізована 20.01.2015 року з відміткою «до наказу, розірвати трудову угоду згідно заяви» (а.с.29).

Судом встановлено, що наказом №3 від 21.01.2015 року "Про розірвання трудової угоди", винесеним директором Коломийського медичного коледжу ім.І.Франка, з цієї дати з позивачем розірвано трудову угоду від 20.09.1999 року (а.с.6).

В матеріалах справи наявні звернення позивача до директора та голови профкому Коломийського медичного коледжу ім.І.Франка від 27.01.2015 року, а також до Територіальної інспекції з питань праці в Івано-Франківській області від 02.03.2015 року стосовно порушення адміністрацією коледжу трудового законодавства, зокрема, непроведення з позивачем повного розрахунку, невручення йому копії наказу про звільнення та невнесення відповідних записів у його трудову книжку (а.с.7, 18-20). Однак, жодних доказів, які б констатували порушення адміністрацією відповідача вимог законодавства про працю позивачем не надано і не заявлено про їх існування.

Листом №5/01 від 06.02.2015 року відповідач повідомив позивача про розірвання з 21.01.2015 року трудової угоди від 20.09.1999 року. В листі також зазначено, що з моменту укладення угоди в затвердженому штатному розписі коледжу не було посади юрисконсульта, дана угода кваліфікується як договір про надання послуг. Запис про укладення зазначеної угоди в трудову книжку позивача не здійснено, в коледжі вона не зберігалась. Для здійснення запису в його трудову книжку про звільнення із займаної посади згідно з даною трудовою угодою у зв'язку з виходом позивача на пенсію ( як вказано в його заяві) відсутні правові підстави. Бухгалтерією коледжу проведено повний розрахунок з ОСОБА_1 за надані послуги станом на день розірвання угоди - 21.01.2015 року, про що підготовлено довідку (а.с. 9)

Профком Коломийського медичного коледжу ім.І.Франка листом №73/01-15 від 23.03.2015 року повідомив Коломийський міськрайонний суд про те, що позивач ОСОБА_1 не був членом профкому, профспілкові внески з його доходу не утримувалися (а.с.29).

Судом встановлено, що у штатному розписі керівних працівників, адміністративно-технічного і навчально-допоміжного персоналу Коломийського медичного коледжу ім. І.Франка на 01.09.2013 року посада юрисконсульта відсутня, що стверджується копію даного штатного розпису (а.с.39).

Карточками особистого розрахунку працівника по договору за 2012-2014 роки зазначено, що ОСОБА_1 отримував заробітну плату в розмірі 250 грн., з якої проводилось утримання прибуткового податку та сплат до пенсійного фонду у відповідних сумах ( а.с.40-42).

Відповідно до вимог ч.2 ст.24 КЗпП України при укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Частинами 2,3 ст.48 КЗпП України передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації.

Отже, із системного аналізу ст.ст.24, 48 КЗпП України випливає, що у разі неподання працівником роботодавцеві трудової книжки трудовий договір не може бути укладений.

Судом встановлено, що на момент укладення вищевказаної трудової угоди від 20.09.1999 року та до 21.01.2015 року позивач не подавав до вказаного навчального закладу своєї трудової книжки, в ній відсутній запис про прийняття позивача на роботу у вказаний навчальний заклад, і позивач з 20.09.1999 року не звертався до відповідача з приводу внесення такого запису. Цього не заперечив сам позивач, а тому дана обставина в силу ч.1 ст.61 ЦПК України не потребує доказування.

Крім того, в книзі реєстрації трудових книжок, в якій зазначено дати прийому або виписок трудових книжок, прізвища, посади, дати і номери наказів про прийняття на роботу, дати видачі трудових книжок на руки, підписи їх власників з 1963 по 2015 роки, відсутні відомості про позивача (а.с.30-37). Вказана обставина також стверджується відомостями про нарахування заробітної плати (доходу) застрахованим особам по Коломийському медичному коледжу ім. І. Франка за грудень 2013 року, жовтень, листопад 2014 року та січень 2015 року. В графі 20 цих відомостей зазначено про відсутність трудової книжки позивача (а.с. 42-45).

В табелях робочого часу адміністрації Коломийського медичного коледжу за вересень 2014 року, січень 2015 року також не вказано позивача (а.с.47, 48).

В зв'язку із наведеним твердження позивача про те, що він працював позаштатним юрисконсультом у відповідача, суд вважає необґрунтованими, адже із позаштатним працівником має бути укладено трудовий договір. Його не укладення допускається лише із позаштатними працівниками, які виконують певну роботу на громадських засадах (безплатно) у вільний від роботи чи навчання час або у свій робочий час за основним місцем роботи.

Відповідно до положень ч.1 ст.5 Закону України «Про адвокатуру» від 19.12.1992 року, який діяв з 01.02.1993 року, адвокати дають консультації та роз'яснення з юридичних питань, усні і письмові довідки щодо законодавства; складають заяви, скарги та інші документи правового характеру; посвідчують копії документів у справах, які вони ведуть; здійснюють представництво в суді, інших державних органах перед громадянами та юридичними особами; подають юридичну допомогу підприємствам, установам, організаціям; здійснюють правове забезпечення підприємницької та зовнішньоекономічної діяльності громадян і юридичних осіб, виконують свої обов'язки відповідно до кримінального процесуального законодавства у процесі досудового розслідування.

П.4 ч.1 ст.1 чинного Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначає, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

В зв'язку з вищенаведеним суд приходить до висновку, що трудова угода від 20.09.1999 року та додаткова угода від 29.06.2010 року за їх юридичною природою не є трудовим договором, а угодою про надання правової допомоги, яка передбачалася ст.12 чинного в 1999 році Закону України «Про адвокатуру». Адже в цих угодах позивач називає себе адвокатом і посилається на законодавство про адвокатуру. При цьому зазначення у вказаних угодах, що на їх сторін поширюються гарантії, передбачені законодавством про працю, не змінює їх юридичної сутності та не перетворює їх в трудовий договір.

Вказане стосується і змісту наданої позивачем копії довідки №286/01-05, виданої 18.11.2014 року Коломийським медичним коледжем, в якій зазначено, що ОСОБА_1 дійсно працює у вказаному коледжі юрисконсультом згідно трудової угоди від 20.09.1999 року та додаткової угоди від 29.06.2010 року на виконання обов'язків юридичного консультанта. Заробітна плата з 01.09.2010 року йому нараховується в сумі 250 грн. із зазначенням відповідних сум відрахувань (а.с.8).

Внаслідок цього укладений між сторонами договір не може бути розірваний на підставі ст.38 КЗпП України, оскільки цією статтею передбачені одні з підстав для розірвання з ініціативи працівника виключно трудового договору, укладеного на невизначений строк.

Відповідно до правил ч.2 ст.29 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов'язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об'єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язаний (зобов'язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов'язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.

Із змісту ст.32 Правил адвокатської етики, затверджених Установчим З'їздом адвокатів України 17.11.2012 року, випливає право клієнта в односторонньому порядку розірвати договір про надання правової допомоги.

А тому суд приходить до висновку, що відповідач правомірно розірвав з позивачем угоду від 20.09.1999 року і відмовив внести записи про звільнення позивача за ст.38 КЗпП України у його трудову книжку.

Отже, в задоволенні позовних вимог слід відмовити. В зв'язку з цим та звільненням позивача від сплати судового збору судові витрати відповідно до правил ст.88 ЦПК України слід віднести на рахунок держави.

На підставі наведеного, ст.ст.24 38, 48 КЗпП України, ст.ст.1, 29 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», керуючись ст.ст. 213-215, 294, 88 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Коломийського медичного коледжу ім.І.Франка про внесення змін формулювання причин звільнення до наказу Коломийського медичного коледжу ім.І.Франка від 21.01.2015 року №3 «Про розірвання трудової угоди від 20.09.1999 року, укладеної з ОСОБА_1, з 21.01.2015 року», вказавши причину звільнення: «за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України», та внесення записів до трудової книжки про прийняття і звільнення ОСОБА_1 з роботи в Коломийському медичному коледжі ім.І.Франка відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Коломийський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 27 березня 2015 року.

Суддя Калинюк О. П.