У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2015 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Кадєтова О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Апеляційного суду Харківської області від 11 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та частини додаткових витрат на її навчання,

в с т а н о в и в :

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 31 серпня 1996 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, який рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 01 вересня 2014 року розірвано. Від цього шлюбу вони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. З січня 2014 року син проживає разом з нею, а з травня 2014 року знаходиться на повному її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Зазначала, що згідно даних Єдиного Державного реєстру юридичних осіб та осіб-підприємців відповідач є засновником, власником та керівником ТОВ «Модулор-Сервіс». Тобто, відповідач є платоспроможним і має приховані джерела доходів. Підтвердженням платоспроможності відповідача, на її думку, є також регулярні виплати за кредитними договорами. Крім того, з січня по квітень 2014 року відповідач добровільно перерахував на рахунок сина грошові кошти у розмірі 4 148,00 грн. Зазначала, що на підставі договору про навчання від 12 серпня 2014 року їх син, ОСОБА_5, навчається на першому курсі Харківського Національного Університету міського господарства імені О.М. Бекетова. Вважала, що оскільки нею внесено оплату за перший семестр навчання у розмірі 3 520,00 грн, іншу половину суми має сплачувати відповідач.

Позивач просила стягнути з відповідача на її користь аліменти у розмірі 1 000,00 грн щомісячно, починаючи з моменту звернення до суду та до закінчення навчання ОСОБА_5 у навчальному закладі та 1/2 частину понесених нею витрат на навчання сина.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2014 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 24 вересня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Оскаржуваним рішенням Апеляційного суду Харківської області від 11 червня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення ним повноліття аліменти у розмірі 1 000,00 грн, щомісячно, починаючи з 24 вересня 2014 року та 1 760,00 грн додаткових витрат на навчання дитини.

У касаційній скарзі заявник порушує питання про скасування рішення Апеляційного суду Харківської області від 11 червня 2015 року, мотивуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишення в силі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2014 року.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2317/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Згідно ч. 1 ст. 335 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2127/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала належних та допустимих доказів того, що відповідач має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, що є підставою для стягнення аліментів в частці від доходу відповідача, а не в твердій грошовій сумі. Також суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що навчання сина, ОСОБА_5, на платній основі викликано його особливими здібностями, направлено на їх розвиток.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_7 є засновником ПП «Модулор-Сервіс», яке з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не виключено, а отже висновки суду першої інстанції суду про те, що ОСОБА_7 не має інших джерел доходу, крім пенсії по інвалідності, є передчасними.

Доводи касаційної скарги та зміст доданих до неї судових рішень не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи допущено неправильне застосування норм матеріального чи порушення процесуального права, які передбачені ст. ст. 338 - 341 ЦПК України як підстави для скасування рішень.

На підставі наведеного та керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2317/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та частини додаткових витрат на її навчання.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ О.В. Кадєтова