АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/4623/15 Головуючий: 1 інстанції
Категорія: спадкові Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Швецової Л.А., Малінської С.М.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 державна нотаріальна контора про усунення від права на спадкування, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року позивач ОСОБА_3 в особі свого вповноваженого представника звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому вказував на те, що за заявами відповідачки ОСОБА_4 рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 13.11.2012 року його рідного брата - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, було визнано безвісно відсутнім, а рішенням того ж суду від 16.10.2014 року - оголошено померлим.

04.11.2014 року Другою ОСОБА_5 державною нотаріальною конторою після оголошення ОСОБА_6 померлим було відкрито спадкову справу № 491/2014.

З 26.05.2011 року ОСОБА_6 було встановлено другу групу інвалідності у звязку із наявним психічним захворюванням - шизофренією, повязаним з проходженням військової служби.

У наслідок того, що хвороба ОСОБА_6 прогресувала з 1996 року, останній не зміг працювати та звільнився з підприємства, на якому працював, за власним бажанням, і з 1996 року по 2011 рік неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у психіатричній лікарні.

04 жовтня 1989 року було розірвано шлюб ОСОБА_6 та ОСОБА_7, від якого подружжя мало доньку - відповідачку по справі ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2

Після розлучення з дружиною ОСОБА_6 постійно проживав із своєю матірю, яка також була інвалідом, в житловому будинку № 109 по вул. Ленінградській у м. Харкові.

Починаючи з 1990 року і до моменту зникнення ОСОБА_6, догляд та піклування за ним постійно здійснювали позивач із своєю дружиною, а також престаріла мати, з якою, ОСОБА_6 проживав разом.

Зважаючи на те, що оголошений померлим ОСОБА_6 був інвалідом, непрацездатною особою та постійно потребував догляду, обовязок з його утримання та надання матеріальної допомоги також покладався і на його доньку - відповідачку ОСОБА_4, яка 17.04.2002 року досягла повноліття. Але з незрозумілих причин такої допомоги та підтримки батькові з боку доньки не надходило. Фактично будь-які стосунки між ними були відсутні, що також пояснюється тим, що колишня дружина ОСОБА_6 повторно вийшла заміж та повністю обмежила спілкування доньки із рідним батьком. Таким чином, про ОСОБА_6 піклувався лише його брат - позивач по справі ОСОБА_3 разом із дружиною та престаріла мати, яка на час звернення до суду вже померла. Він, позивач допомагав своєму братові по господарству, надавав йому матеріальну допомогу, яка полягала у придбанні харчів та ліків, а також і моральну - психологічну підтримку, намагаючись створити для хворого брата теплу сімейну атмосферу.

Відповідачка ж ОСОБА_4 своїм батьком не цікавилася, з ним не спілкувалася й будь-якої допомоги йому не надавала.

Посилаючись на вказані обставини, позивач ОСОБА_3 просив суд на підставі ст. 202 СК України, ст.ст. 1220, 1222-1224 ЦК України усунути відповідачку ОСОБА_4 від права на спадкування за законом після її батька ОСОБА_6, оголошеного померлим 26 жовтня 2014 року.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник підтримали заявлені ним позовні вимоги в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні.

Відповідачка ОСОБА_4 заявлений до неї позов не визнала та заперечуючи проти його задоволення посилалась на те, що після розлучення батьків, на час якого їй було всього пять років, батько не надав їй жодної допомоги, аліменти не сплачував. Коли вона подорослішала, при спілкуванні з батьком, останній наполягав на тому, щоб вона до нього не приходила, оскільки він мешкає з іншою жінкою. З батьком відповідачка бачилась приблизно два рази на місяць, коли він не знаходився у стані спяніння. Про допомогу або опіку він її не просив, а навіть навпаки пропонував їй гроші, вважаючи себе винним у тому, що вона зростала без батька та його піклування. Хоча батьку і була встановлена група інвалідності, проте він отримував пенсію та додатково працював. Коли батько зник у 2011 році саме вона - його донька була ініціатором його пошуків, звернувшись до органів міліції, в той час як мати та брат зниклого не зробили жодних дій аби розшукати його, натомість продовжуючи отримувати за нього належну тому пенсію.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 - представника позивача ОСОБА_3 ставиться питання про скасування зазначеного рішення суду першої інстанції як незаконного та ухвалення по справі нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт ОСОБА_2 посилається на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, безпідставно відмовив у задоволенні заявлених позивачем ОСОБА_3 вимог, виходячи з того, що ним не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про безпорадний стан ОСОБА_6 чи потребу останнього у постійному нагляді. Ці висновки суду спростовуються тим, що з 26.05.2011 року ОСОБА_6 було встановлено другу групу інвалідності, що вже передбачає непрацездатність останнього. Саме родина позивача ініціювала медичний огляд ОСОБА_6 за результатами якого тому й було встановлено інвалідність, та саме позивач здійснював догляд за своїм рідним братом, надаючи йому як матеріальну, так і морально-психологічну допомогу. В цей же час його рідна донька - відповідачка ОСОБА_4, будучі повнолітньою, ухилялась від своїх обовязків та взагалі не мала з батьком будь-яких стосунків, а від так не має жодного права на спадкування після оголошення його померлим.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду в оскаржуваній його частині у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для їх задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті заявлених позивачем ОСОБА_3 вимог, районний суд повно й всебічно дослідив обставини справи, представлені докази і надав їм належну правову оцінку в судовому рішенні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що останній не представив належних та допустимих доказів на підтвердження наявності передбачених законом підстав для усунення відповідачки ОСОБА_4 від права на спадкування після свого батька ОСОБА_6, оголошеного померлим 16 жовтня 2014 року.

Судова колегія погоджується з таким висновком районного суду, оскільки цей висновок відповідає матеріалам справи та ґрунтується на законі.

За приписами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 51 Конституції України встановлює, що повнолітні діти зобовязані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Ця моральна норма була спочатку зафіксована на конституційному рівні, а потім знайшла своє відображення в Сімейному кодексу України.

Безсумнівно, неможливо змусити дорослих повнолітніх дітей любити і поважати своїх батьків. Любов, доброта, порядність, чесність є етичними поняттями, а не юридичними. Тим не менш потрібно памятати, що однією з основних цілей регулювання сімейних відносин відповідно до ч. 2 ст. 1 Сімейного кодексу України є утвердження почуття обовязку перед батьками.

Нормами ст. 202 Сімейного кодексу України визначено, що повнолітні дочка, син зобовязані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Таким чином, непрацездатним і таким, що потребують матеріальної допомоги батькам, надається право звернутися до суду за примусовим стягненням аліментів зі своїх дітей. Обовязок виплачувати аліменти своїм батькам в судовому порядку може бути покладено тільки на повнолітніх дітей.

При цьому можна визначити наступні підстави покладення на дітей обовязку утримувати своїх батьків:

- діти досягли вісімнадцяти років;

- батьки є непрацездатними за віком або за станом здоров'я;

- батьки потребують матеріальної допомоги;

- відсутні обставини для звільнення дітей від обов'язку утримувати своїх батьків.

Слід зазначити, що моментом виникнення обовязку утримувати своїх батьків є наявність усіх перерахованих умов.

Непрацездатність встановлюється медичною комісією. Непрацездатними визнаються особи, що досягли пенсійного віку (чоловіки - 60 років, жінки - 55 років) та інваліди I, II та III груп.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність в батьків майна, що може приносити дохід тощо.

За змістом ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавець), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, що були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України).

За приписами ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

При спадкоємстві за законом у першу чергу право на спадкування в рівних частках мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

Частинами третьою, пятою статті 1224 ЦК України, на яку посилався позивач ОСОБА_3 в обґрунтування заявлених ним вимог, дійсно передбачено, що не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обовязку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Як розяснено в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при застосуванні правила частини пятої статті 1224 ЦК України безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Виходячи зі змісту зазначеної правової норми, при вирішенні такої справи необхідно встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте умисно ухилявся від обовязку щодо її надання, оскільки сам лише факт тривалого не спілкування спадкоємця зі спадкодавцем сам по собі не може бути підставою для застосування ч. 5 ст. 1224 ЦК України.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обовязку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, повязане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обовязок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, принципове значення має питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Таким чином, для задоволення позовних вимог про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність наступних обставин: умисне ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані та потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи, оскільки лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Як встановлено по справі, з 21.07.1979 року гр. ОСОБА_6, перебував у зареєстрованому шлюбі з гр. ОСОБА_7, від якого подружжя мало доньку - відповідачку по справі ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.71).

За ініціативою ОСОБА_6 укладений між подружжям шлюб було розірвано в судовому порядку рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 11.09.1989 року (а.с. 99).

Причинами розірвання зазначеного шлюбу були постійні сварки та скандали, які виникали в сімї, що призвело до припинення шлюбних відносин.

Згідно свідоцтва про хворобу № 331/2299, виданого військово-лікарською комісією при МОПЛ № 2 ім. І. Яковенка 16.06.1975 року, ОСОБА_8 був визнаний непридатним до військової служби зі зняттям з військового обліку у звязку з психічною хворобою, отриманою в період проходження військової служби, а саме: шизофренією (а.с. 20).

Згідно довідки Медико-соціальної (експертної) комісії від 08.08.2011 року ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у звязку з вищезазначеною хворобою було встановлено 2 групу інвалідності з 26.05.2011 року по 01.09.2013 року з датою чергового переогляду 08.08.2013 року.

При цьому останньому було рекомендовано легку працю без психоемоційних напружень з проведенням заходів по відновленню працездатності в ПНД-16 (а.с. 7).

Як показали допитані в судовому засіданні суду першої інстанції під присягою свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, після розірвання попереднього шлюбу в 1989 році ОСОБА_6 проживав у житловому будинку № 113 по вул. Ленінградській у м. Харкові разом з іншою дружиною, часто випивав, а після її смерті залишився проживати там один. При цьому він був звичайним чоловіком, завжди чисто одягнутим, отримував пенсію по інвалідності та додатково працював по будівництву, сторонньої допомоги, догляду чи опіки не потребував і на свою доньку ніколи не скаржився.

Позивач ОСОБА_3Є та його представник ОСОБА_13 (дружина останнього) у судовому засіданні пояснили, що ОСОБА_6 був інвалідом 2 групи, страждав на шизофренію, зловживав алкоголем, але не був небезпечним для суспільства. ОСОБА_6 отримував пенсію, додатково працював та заробляв тимчасовими заробітками. Проте, у звязку з його хворобою, вони забезпечували останнього одягом, харчами, сплачували за нього комунальні послуги, піклувались за нього, а відтак додаткової допомоги чи догляду він не потребував. З будь-якими претензіями чи вимогами про надання допомоги до своєї доньки ОСОБА_6 не звертався і питання про стягнення з неї аліментів на своє утримання ніколи не ініціював, оскільки допомоги, яку йому надавали батьки та родина позивача, було достатньо. У 2011 році ОСОБА_6 поїхав на заробітки в с. Борки та більше додому не повернувся. Однак, до органів міліції родина позивача не зверталась, оскільки ОСОБА_6 до цього неодноразово зникав і міг не приходити додому по півроку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2012 року за заявою ОСОБА_4 її батька ОСОБА_6Є було визнано безвісно відсутнім з вересня 2011 року (а.с. 4).

Як вбачається з указаного судового рішення, саме ОСОБА_4 у листопаді 2011 року ініціювала пошуки свого зниклого батька через органи міліції, у звязку з чим було заведено оперативно розшукову справу № 64, однак в ході проведених оперативно-розшукових дій місцезнаходження останнього встановлено не було.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2014 року за заявою ОСОБА_4 її зниклого батька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, було оголошено померлим (а.с. 72).

З указаного судового рішення вбачається, що ОСОБА_4 цікавилася результатами розшуків її зниклого батька, проте проведені оперативно-розшукові дії щодо встановлення його місцезнаходження позитивних наслідків не дали.

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_14 I-ВЛ № 465156, виданого Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, днем смерті ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, є 26 жовтня 2014 року, тобто день набрання чинності вищезазначеним судовим рішенням, про що органом державної реєстрації актів цивільного стану 31.10.2014 року складено відповідний актовий запис № 2 (а.с. 73).

Як свідчить довідка Другої ОСОБА_5 державної нотаріальної контори від 25.02.2015 року, надана на запит Ленінського районного суду м. Харкова, після смерті ОСОБА_6, який на день смерті 26.10.2014 року був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, було заведено спадкову справу № 491/2014 за заявою доньки останнього - ОСОБА_4, яка повідомила нотаріальну контору про прийняття спадщини після свого батька (а.с. 86).

Таким чином, спадкоємцем першої черги за законом після ОСОБА_6, оголошеного померлим 26.10.2014 року, є його донька - відповідачка по справі ОСОБА_4, яка прийняла спадщину після батька, подавши в установлений законом шестимісячний строк до Другої ОСОБА_5 державної нотаріальної контори відповідну заяву.

При цьому будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження того, що спадкодавець ОСОБА_6 до дня його зникнення в 2011 році перебував у безпорадному стані, зумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, та отримуючи пенсію й знаходячись під піклуванням рідних і близьких, потребував стороннього догляду та допомоги саме від його доньки - відповідачки ОСОБА_4, яка б свідомо та умисно ухилилася від надання такої допомоги своєму батькові, матеріали цивільної справи не містять.

Не представлено таких доказів позивачем ОСОБА_3 й до апеляційного суду.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі по суті заявлених позивачем ОСОБА_3 вимог про усунення відповідачки ОСОБА_4 від права на спадкування за законом після її батька - ОСОБА_6, оголошеного померлим 26.10.2014 року, обґрунтовано відмовив у задоволенні цих позовних вимог за їх недоведеністю та безпідставністю.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_2, наведених на її обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим районним судом по справі рішенням та субєктивної його переоцінки, то ці доводи апелянта у даному випадку є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: