АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Пікуль А.А., Побірченко Т.І.

при секретарі: Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування житлом, вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/7443/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Лазаренко В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року відмовлено в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування житлом та вселення та в задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі та відмовити в задоволені зустрічного позову. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що він вселився у спірний будинок лише в 2009 році, оскільки він постійно там проживав, сплачував комунальні послуги та здійснював поточний ремонт будинку. Також, зазначає, що суд не взяв до уваги, що свідок ОСОБА_5 є онуком відповідача, тобто зацікавленою особою у вирішенні даної справи. В оскаржуваному рішенні судом в порушення ст. 214, 215 ЦПК України не надано оцінки показам свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Крім того, суд дійшов помилкового висновку про те, що Апеляційним судом м. Києва від 02 червня 2010 року йому було відмовлено в задоволені зустрічного позову про визнання права на користування спірним будинком, оскільки такого позову взагалі не існувало.

Рішення суду в частині вирішення зустрічним позовних вимог сторонами не оскаржено.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_8 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з наведених у ній підстав.

ОСОБА_2 та ОСОБА_9, який діє в її інтересах, проти апеляційної скарги заперечували, вважали, що спір судом вирішений правильно.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору дарування, укладеного 09 липня 2007 року з ОСОБА_10 та зареєстрованого в Київському БТІ 27 липня 2007 року під № 14419 (а.с.103, 104).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02 червня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2012 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_11 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилою площею задоволено, визнано ОСОБА_1, ОСОБА_11 з залежними від неї ОСОБА_11 та ОСОБА_12 такими, що втратили право користування житловою площею в житловому будинку АДРЕСА_1. В задоволені зустрічного позову ОСОБА_11, ОСОБА_13 в інтересах малолітньої ОСОБА_11 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_14, Солом'янська районна у м. Києві державна адміністрація орган опіки та піклування, Головне управління юстиції, Київське міське БТІ, про визнання договору дарування недійсним відмовлено (а.с.57-59, 60-61).

Також, судом встановлено, що рішення Апеляційного суду міста Києва від 02 червня 2010 року виконано в травні 2012 року, ОСОБА_1 знято з реєстрації за спірною адресою.

Згідно довідки форми № 3 від 11 квітня 2014 року в будинку АДРЕСА_1 зареєстрованою значиться лише ОСОБА_2 (а.с.110).

31 липня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право користування частиною житлового будинку, а саме квартирою № 1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та вселити його в зазначене житлове приміщення.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Обґрунтовуючи свої вимоги про вселення ОСОБА_1 посилався на те, що, починаючи з 1954 року, він постійно проживав у спірному будинку, за рахунок власних коштів неодноразово ремонтував будинок, разом з дочкою ОСОБА_11 вони несли витрати, пов'язані з утриманням будинку. ОСОБА_2, як новий власник будинку, визнавала за ним право проживання, не заперечувала проти того, щоб він сплачував витрати, пов'язані з утриманням будинку, а тому між ними було фактично укладено договір найму частини житлового будинку, а саме квартири АДРЕСА_1.

Разом з тим, рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02 червня 2010 року встановлено, що ОСОБА_1 ніколи не проживав у спірному будинку і не набував права користування ним (а.с.58).

Також, вказаним рішенням суду ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право користування житловою площею в житловому будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи викладене, обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02 червня 2010 року, мають преюдиційне значення в даній справі, в зв'язку з чим посилання апелянта на те, що він постійно проживав у спірному будинку є безпідставними, а тому відхиляються колегією суддів.

Згідно з вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 в порушення вказаних норм не було надано належних та допустимих доказів того, що між ним та ОСОБА_2 укладено договір найму житла будинку АДРЕСА_1.

Таким чином, врахувавши, що власник вказаного житла ОСОБА_2 заперечує проти вселення ОСОБА_1, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог останнього.

Разом з тим, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції помилково зазначив, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02 червня 2010 року було також відмовлено в задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права користування спірним будинком, хоча такі вимоги не були предметом судового розгляду, ОСОБА_1 не був позивачем за зустрічним позовом.

Проте, така помилка не впливає на правильність висновків суду першої інстанції по суті заявлених вимог та не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: А.А. Пікуль

Т.І.Побірченко