АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/5430/15 Головуючий 1 інстанції - Григор»єв Б.П.
Справа № 641/6643/13-ц Доповідач - Кірсанова Л.І.
Категорія -відшкодування шкоди
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - судді: Кірсанової Л.І.

суддів: Трішкової І.Ю., Котелевець А.В.,

за участю секретаря - Асєєвої В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Шевченко Святослава Володимировича, який діє в інтересах Бєляєвої Олени Володимирівни на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02 червня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до Арбітражного керуючого Бєляєвої Олени Володимирівни про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями ліквідатора,-

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2013 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідно до кредитного договору № 59/А-07 від 27.12.2007 року, укладеному між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_3, останній отримав кредит у розмірі 250 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14.01.2014 року, кредит видався на побутові цілі. В забезпечення виконання вказаного кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 уклали договір іпотеки від 27.12.2007 року, згідно з яким ОСОБА_3 надав в іпотеку належні йому на праві власності житлові приміщення загальною площею 73,1 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1, та нежитлові приміщення загальною площею 75,5 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_2. При цьому сторони визначили, що вартість іпотеки за договором становить 1 550 034,38 грн.

30.11.2012 р. Господарським судом Харківської області було відкрито провадження у справі про банкрутство ФОП-ОСОБА_3 і 06.12.2012 р. ФОП-ОСОБА_3 було визнано банкрутом. Ліквідатором у справі про банкрутство було призначено Бєляєву Олену Володимирівну. 28.12.2012 року ліквідатор Бєляєва О.В. здійснила реалізацію майна боржника ОСОБА_3, яке знаходилось в іпотеці ПАТ КБ «ПриватБанк». Ліквідатор замовила оцінку та здійснила продаж майна боржника не за ринковою, а за ліквідаційною вартістю. Згідно даних ліквідатором документів нежитлові приміщення загальною площею 75,5 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2, було продано за ціною 163 300,00 грн., а житлові приміщення загальною площею 73,1 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, - за 119 200,00 грн., а всього було реалізовано майна на загальну суму 282 500,00 грн. Позивач вважає, що нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1, та за адресою: АДРЕСА_2, не могли бути реалізовані в межах процедури банкрутства і їх продаж є незаконним, а задоволення вимог банку повинно відбуватись межах цивільного судочинства, а не процедури банкрутства. Також зазначає, що рішенням Київького районного суду м. Харкова від 12 грудня 2011р. було звернено стягнення на іпотечне майно. Ліквідатором порушено порядок вчинення продажу іпотечного майна, вартість якого, згідно укладеного договору іпотеки становила 1 550 034,38 грн. Вартість продажу цього майна за ліквідаційною вартістю становила 282 500,00 грн. Таким чином, вважають, що незаконними діями ліквідатора банку було спричинено шкоду в розмірі 1 267 534,38 грн., що становить різницю між реальною вартістю іпотечного майна і вартістю, за яку це майно було продано в ліквідаційній процедурі. Просить визнати дії ліквідатора Бєляєвої О.В. незаконними та стягнути завдані збитки в розмірі 1 267 543,38 грн., а також сплачений судовий збір в розмірі 3441, 00 грн.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував. Посилався на те, що відповідач Бєляєва О.Б. не здійснювала оцінку майна, а лише її замовляла. Вважає невірним посилання позивача на нормативно-правові акти, які регулюють інвентаризаційний та бухгалтерський облік основних засобів, а не їх оцінку. Замовляючи ліквідаційну вартість майна банкрута, відповідач керувалась ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Вважає, що ліквідатор у справі про банкрутство не може нести відповідальність за достовірність оцінки майна, виконаної оцінювачем. Договір кредиту між ОСОБА_3 та Банком було укладено 27.12.2007 року, до набрання чинності ст. 3-1 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а отже ліквідатор не повинен був повідомляти банк про продаж заставного майна та отримувати згоду на його відчуження. Вважає неправильним посилання на практику Верховного Суду України, а саме: Постанову у справі № 6-58цс13 від .06.2013 року, предметом якої був спір про визнання правочинів недійсними, витребування майна із чужого незаконного володіння, при розгляді якої Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого відчуження майна переданого в іпотеку під час проведення ліквідаційної процедури боржника здійснюється у порядку, визначеному ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02 червня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Визнано дії ліквідатора Бєляєвої О.В. незаконними. Стягнуто з Бєляєвої Олени Володимирівни на користь позивача спричинену шкоду в розмірі 1 267 534 грн. 38 коп. та суму судового збору в розмірі 3441 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням, Шевченко Святослав Володимирович, який діє в інтересах Бєляєвої Олени Володимирівни звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення районного суду та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. В обгрунтування апеляційної скарги посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду. Вказує на те, що судом не було долучено до участі у справі страхову компанію. Наголошує, що в матеріалах справи є клопотання від 07.12.2012 року (а.с. 68. 77) в якому відповідач просив Господарський суд Харківської області роз'яснити можливість включення до ліквідаційної маси спірного майна та зняття з нього арештів, обтяжень та заборон. Також посилається на ті ж обставини, що і в суді першої інстанції.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставни, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ КБ «Приват Банк» як іпотекодержатель спірного нерухомого майна згоди на укладення договорів купівлі-продажу не надавав. Отже, вказаний договір укладався Бєляєвою О.В. без участі банку, чим порушені права та охоронювані законом інтереси банку, як іпотекодержателя спірного майна. Крім того, ліквідатором порушено порядок вчинення продажу іпотечного майна, оскільки згідно ч. 5 ст. 31 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання банкрутом" ліквідатор зобов'язаний повідомляти заставного кредитора про час, місце та умови. продажу заставного майна окремим рекомендованим листом з повідомленням про вручення, чого зроблено не було. Іпотекодержателя не тільки не повідомили про продаж іпотеки але і не ознайомили з оцінкою. Оскільки спірне майно відчужено без згоди іпотекодержателя, що є порушенням наведених вище вимог закону, то такі дії ліквідатора не можна вважатися таким, що відповідають нормам чинного законодавства, а відтак є незаконними. Ліквідатор Бєляєва О.В., не маючи жодної законної підстави для продажу майна банкрута за ліквідаційною вартістю, реалізувала в процедурі банкрутства іпотечне майно, не повідомивши про це іпотекодержателя.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як вказаний висновок зроблено обгрунтовано у відповідності з вимогами закону ті зібраними у справі доказами.

Відповідно до cm. 1166 ЦК України шкода, завдана майну юридичної або фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою яка її завдала. Юридичною підставою для відшкодування завданої шкоди є наявність правової норми, яка передбачає умови та порядок її відшкодування. Однією із основних умов є протиправна поведінка, настання негативних наслідків у вигляді шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою, а також вина особи, яка спричинила шкоду.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до кредитного договору № 59/А-07 від 27.12.2007 року, укладеному між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_3, останній отримав кредит у розмірі 250 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14.01.2014 року, кредит надавався на побутові цілі.

27.12.2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, в забезпечення виконання цього кредитного договору уклали договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_3 надав в іпотеку належні йому на праві власності нежитлові приміщення загальною площею 73,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, та нежитлові приміщення загальною площею 75,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2. При цьому сторони визначили, що вартість іпотеки за договором становить 1 550 034,38 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь банку заборгованість по кредитному договору в сумі 1 884 637,44 грн. Виконавчі листи пред'явлено до Жовтневого ВДВС Харківського МУЮ на виконання.

Крім того, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2011р. у справі було звернено стягнення на іпотечне майно шляхом укладання банком від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

30.11.2012 р. Господарським судом Харківської області було відкрито провадження у справі про банкрутство ФОП-ОСОБА_3 і 06.12.2012 р. ФОП-ОСОБА_3 було визнано банкрутом. Ліквідатором у справі про банкрутство було призначено Бєляєву Олену Володимирівну - відповідача по справі.

28.12.2012 року ліквідатор Бєляєва О.В. здійснила реалізацію майна боржника ОСОБА_3, яке знаходилось в іпотеці ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до ч. 6 cт. 3-1 Закону України "Пpo відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" при реалізації своїх прав та обов'язків арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) зобов'язаний діяти сумлінно та розумно з урахуванням інтересів боржника та його кредиторів.

Відповідно до cm. 29 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, що діяла на момент продажу) майно, на яке звертається стягнення у ліквідаційній процедурі, оцінюється арбітражним керуючим у порядку, встановленому законодавством про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність. Для здійснення оцінки майна арбітражний керуючий має право залучати на підставі договору суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання.

Згідно ч. 4 cт. 11 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" однією із істотних умов договору на проведення оцінки майна є вид вартості майна, що підлягає визначенню.

При цьому, ліквідатор Бєляєва О.В. замовила оцінку та здійснила продаж майна боржника не за ринковою, а за ліквідаційною вартістю.

Згідно укладеного договору іпотеки вартість нежитлових приміщень загальною площею

73,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, та нежитлових приміщень загальною площею 75,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2, становила 1 550 034,38 грн.

Проте, згідно наданих ліквідатором документів нежитлові приміщення загальною площею 75,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2, було продано за ціною 163 300,00 грн., а нежитлові приміщення загальною площею 73,1 в.м., за адресою: АДРЕСА_1, продано за ціною 119 200,00 грн. Тобто, два об'єкти комерційної нерухомості загальною площею 151 кв.м. було реалізовано за ліквідаційною вартістю 282 500,00 грн.

Відповідно до Наказу Міністерства промислової політики України від 11.09.2003 № 381 «Щодо забезпечення обліку основних засобів та інших необоротних активів" Лквідаційна вартість - сума коштів або вартість інших активів, яку підприємство очікує отримати від реалізації (ліквідації) об'єкта після закінчення терміну його корисного використання (служби), за відрахуванням витрат, що пов'язані з продажем (ліквідацією), аналогічне визначення ліквідаційної вартості міститься в Наказі Міністерства фінансів України від 27.04.2000 N 92 "Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 Основні засоби". Тобто, ліквідаційна вартість застосовується до майна, яке підлягає ліквідації чи продажу у зв'язку із закінченням строку його корисного використання (служби), а не до майна боржника-банкрута, яке реалізується в процедурі банкрутства.

Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" чи будь-яким іншим нормативно-правовим актом не передбачено здійснення оцінки майна банкрута під час проведення процедури банкрутства за ліквідаційною вартістю. Тобто ліквідатор Бєляєва О.В. при здійсненні оцінки діяла на власний розсуд і відповідальність.

Відповідно до ч. 7 ст. 47 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, що діяла на момент визнання ФОП-ОСОБА_3 банкрутом та вчинення продажу) закріплено, що у разі визнання громадянина-підприємця банкрутом до складу ліквідаційної маси не включається майно громадянина-підприємця, яке перебуває у заставі за підставами, не пов'язаними із здійсненням такою особою підприємницької діяльності.

Згідно ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» до складу грошових зобов'язань боржника не зараховуються зобов'язання боржника - фізичної особи - підприємця, що виникли безпосередньо у фізичної особи на підставах, не пов'язаних із здійсненням таким боржником підприємницької діяльності.

Таким чином, банком реалізовано своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки і судом визначено спосіб реалізації іпотечного майна, що унеможливлює продаж цього майна в інший спосіб (зокрема, в ліквідаційній процедурі). Згідно ч. 9. ст. 11 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, що діяла

на момент продажу іпотечного майна) кредитор, вимоги якого забезпечені іпотекою, має право заявити вимоги до боржника в частині, не забезпеченій іпотекою, або на суму різниці між розміром вимоги та виручкою, яка може бути отримана при продажу предмета іпотеки, якщо вартість предмета застави недостатня для повного задоволення його вимоги.

Пунктом 2 розділу 6 прикінцевих положень Закону України «Про іпотеку» визначено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить ньому Закону.

Питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки при банкрутстві врегульовано ч. 2 ст. 33 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином застосуванню до спірних правовідносин підлягають саме норми Закону України «Про іпотеку». Такі висновки узгоджуються з роз'ясненнями, що дані в постанові Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №15 «Про судову практику в справах про банкрутство».

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» визначені підстави припинення іпотеки, а саме: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону: набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. ст. 3, 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 23 Закону України: «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного рухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Матеріали справи свідчать, що спірне майно було предметом договору іпотеки, який ніким не оспорений і не визнаний недійсним, а банк, як іпотекодержатель, згоди на відчуження не давав.

Обмежень для іпотекодержателя для звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки (після визнання договорів недійсними) до майнового поручителя немає, оскільки він не є конкурсним кредитором, тобто кредитором за вимогами до боржника, виникли до порушення банкрутства, і які не забезпечені заставою. Лише після порушення справи про банкрутство можна звернутися із позовом про звернення стягнення на іпотеку.

Вимоги, які може заявити кредитор у межах строку, передбаченого за ст. 14 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» зазначені в ч. 9 ст. 11 цього Закону. Зокрема, вимоги, які забезпечені заставою, можуть заявлятися лише в тій частині, що не забезпечені заставою. Отже, діючи в межах цього Закону, іпотекодержатель здійснює лише задоволення вимог, які не забезпечені вартістю застави.

В частині вимог, які забезпечені іпотекою, іпотекодержатель не є конкурсним кредитором, а є поточним (за вимогами, які виникай після порушення справи про банкрутство), його вимоги до боржника не можуть погашатися (припинятися) на підставі ст. 14 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» майно банкрута що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси виключно для задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі ст.9 Закону України «Про іпотеку», Іпотекодавець (а отже і особи, які діють від імені) має право відчужувати предмет іпотеки тільки за згодою Іпотекодержателя.

Матеріали справи свідчать, що Банк своєї згоди на відчуження майна, яке знаходилося під іпотекою Арбітражному керуючому не надавав, крім того Арбітражний керуючий Бєляєва O.B. після продажу майна не перерахувала кошти ПАТ «ПриватБанк». Зазначене не спростовано відповідачем Бєляєвою О.В. та її представником.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна без згоди іпотекодержателя є недійсним.

В зв»язку з наведеним суд першої інстанції обґрунтовано та відповідно до вимог Закону встановив, що ПАТ «Приват Банк» як іпотекодержатель спірного нерухомого майна згоди на укладення договорів купівлі-продажу не надавав. Отже, вказаний договір укладався без участі банку, чим порушені права та охоронювані законом інтереси банку, як іпотекодержателя спірного майна.

Також відповідачем - ліквідатором Бєляєвою О.В. порушено порядок вчинення продажу іпотечного майна, оскільки згідно ч. 5 ст. 31 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання банкрутом" ліквідатор зобов'язаний повідомляти заставного кредитора про час, місце та умови продажу заставного майна окремим рекомендованим листом з повідомленням про вручення, чого зроблено не було. Іпотекодержателя не тільки не повідомили про продаж іпотеки але і не ознайомили з оцінкою.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 справі № 6-210цс 14.

Відповідно до ст.. 370-7 ЦПК України Рішення Верховного Суду України, прийняте за

наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних відносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного суду України.

Оскільки спірне майно відчужено без згоди іпотекодержателя, що є порушенням наведених вище вимог закону, то такі дії ліквідатора - відповідача Бєляєвої О.В. не можна вважатися таким, що відповідають нормам чинного законодавства, а відтак є незаконними. Оскільки, ліквідатор Бєляєва О.В., не маючи жодної законної підстави для продажу майна банкрута за ліквідаційною вартістю, реалізувала в процедурі банкрутства іпотечне майно, не повідомивши про це іпотекодержателя,її дії також є незаконними.

Судова колегія знаходить, що суд першої інстанції обґрунтовано відхилив заперечення відповідача та представника відповідача щодо посилання на постанову Верховного Суду України у справі № 6-58цс13 від 26.06.2013 р., оскільки в даній постанові викладені обставини, які склалися між юридичними особами, предметом якої був спір визнання правочинів недійсними, витребування майна із чужого незаконного володіння, спірне майно, що було предметом іпотеки за договорами застави та іпотеки, укладеними між боржником та банком, відчужене в процесі ліквідаційної процедури боржника. В даному випадку слід застосувати практику Верховного Суду України у справі № 6-210цс14 від 21.01.2015 року, оскільки в даній постанові викладені обставини, аналогічні тим, які склалися в цих цивільних правовідносинах, а саме: продажу підлягає все майно фізичної особи, за винятком майна, що не включається до ліквідаційної маси, а також продаж майна був здійснений до внесення змін в ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», на що посилався відповідач, як на підставу своїх заперечень.

Посилання відповідача та представника відповідача що в 2007 року ринкова вартість спірного майна була значно вищою ніж ринкова вартість іпотечного майна на день продажу ліквідатором є безпідставними. Доказів щодо цього відповідач та її представник не надали.

Судова колегія знаходить також безпідставними посилання апелянта на терміновість реалізації в процедурі банкрутства чим мотивує суттєву різницю встановленої ціни при оцінці спірних квартир від ринкової вартості. Апелянтом не надано відповідних доказів тим обставинам, що мала місце термінова необхідність в продажу майна банкрута. Звіт Господарським судом Харківської області до цього часу не затверджений, процедура банкрутства не завершена. Крім того, при оцінці майна суб'єкт незалежної оцінки користується відповідною методичною літературою. Жодної методики щодо застосування коефіцієнту еластичності в Україні не затверджено. А посилання апелянта на Закон України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", в також на Постанову КМУ "Про затвердження Методики оцінки державних корпоративних прав" від 02.08.1999 року, є недоречним. Оскільки, поняття ліквідаційної вартості, взагалі, є оціночним та використовується в широкому спектрі. Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" чи будь-яким іншим нормативно-правовим актом не передбачено здійснення оцінки майна банкрута під час проведення процедури банкрутства за ліквідаційною вартістю, відповідно ліквідатор діяв на власний розсуд і відповідальність.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, слід дійти висновку, що доводи та заперечення представника відповідача не доведені та безпідставні, оскільки ніяких доказів на підтвердження своєї позиції вони суду не надали, хоча відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України це є обов 'язком відповідача.

В зв»язку з наведеним судова колегія знаходить, що позовні вимоги КБ «ПриватБанка» знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, тому суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції правильно досліджені і оцінені обставини по справі, надані сторонами докази. Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин підстав для зміни або скасування судового рішення судова колегія не вбачає. Відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, 308, 313- 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія ,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Шевченко Святослава Володимировича, який діє в інтересах Бєляєвої Олени Володимирівни відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ: СУДДІ: