АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Перепелюк І.Б., Чупікової В. В.,

секретар Тодоряк Г. Д.,

за участю позивачки ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: орган опіки та піклування Сторожинецької районної державної адміністрації, Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області, про надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей за межі України за апеляційною скаргою ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 06 липня 2015 року,

встановила:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей за межі України.

Зазначала, що у неї з відповідачем від шлюбу є малолітні діти: донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стверджувала, що діти часто хворіють, тому вона прийняла рішення їх оздоровити в Італії на узбережжі моря.

На її звернення до відповідача про надання дозволу на виїзд дітей за межі України останній своєї згоди не надав.

Просила суд визнати відмову ОСОБА_2 у наданні згоди на виїзд дітей за межі України неправомірною, дозволити виїзд дітей за межі України в Італію, в період з 01 червня по 01 жовтня 2015 року без згоди та супроводу батька ОСОБА_2

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 06 липня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано відмову ОСОБА_2 у наданні згоди на виїзд за межі України малолітніх доньки ОСОБА_4 та сина ОСОБА_5 неправомірною.

Дозволено виїзд дітей за межі України в Італію в період з 01 серпня по 01 жовтня 2015 року, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 - відповідача у справі.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Посилається на недоведеність обставин справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості по суті, відсутності обставин, які б обмежували право на виїзд малолітніх дітей за кордон на певний час для оздоровлення.

Такий висновок суду є по суті правильним.

У справі встановлено, що сторони з 17 вересня 2009 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, на даний час проживають окремо. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей: доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають з позивачкою.

Відповідач відмовляється надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей за межі України.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно застосував до спірних відносин норми Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правила оформлення та видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231.

На підставі поданих позивачкою доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що в інтересах малолітніх дітей сторін, наявні підстави та умови для надання позивачці, матері дитини, дозволу на тимчасовий виїзд дітей за межі України у конкретно визначену країну, з визначеною метою та на визначений термін, без згоди та супроводу батька дитини, відповідача у справі.

Відповідно доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм матеріального права є необґрунтованими.

Апелянт посилається на те, що суд надав дозвіл на виїзд дітей за межі України на довготривалий термін.

Проте такі твердження є безпідставними, оскільки термін у два місяці не можна вважати довготривалим.

Крім того, зважаючи, що кінцевий термін перебування дітей за межами країни визначено 1 жовтня 2015 року, а апеляційний розгляд відбувається у другій половині серпня, фактичний можливий термін перебування дітей може становити біля одного місяця.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апелянта про можливі ризики перебування дітей на узбережжі моря в Італії, намір позивачки залишитися з дітьми на постійне проживання в Італії гуртуються лише на припущеннях.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Посилаючись на вказану норму, апелянт зазначає, що наданням дозволу на виїзд малолітніх дітей на значну відстань та на довготривалий період порушує його права як батька дітей у т. ч. на інформацію щодо дітей та їх місце перебування.

Проте як стверджує сам апелянт він проживає на даний час за межами України - в Іспанії, тобто фактично не спілкується з дітьми, а надання дозволу на перебування дітей за межами України на порівняно нетривалий період не порушує його прав як батька дітей.

Позивачка ОСОБА_1, крім вимог про надання дозволу на виїзд дітей за межі України, заявила також вимоги про визнання неправомірною відмови ОСОБА_2 у наданні згоди на виїзд дітей за межі України, з чим погодився суд першої інстанції.

Такі вимоги є зайвими, оскільки охоплюються вимогами про надання дозволу на виїзд дітей за межі України.

Однак помилкове зазначення судом першої про їх задоволення як самостійних вимог не вплинуло на правильність по суті вирішення спору.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, є по суті правильним, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування чи зміни.

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 06 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді : І.Б. Перепелюк

В. В. Чупікова