Справа № 1307/60/11 Головуючий у 1 інстанції: Цюмрак М.Д.
Провадження № 22-ц/783/65/15 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Кабаля І.І., Мельничук О.Я.,

секретар - Матяш С.І.,

з участю відповідача - ОСОБА_2,

представників відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника третьої особи - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивачів ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 30 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_2, комісії з питань поновлення прав реабілітованих Жидачівської районної ради Львівської області, виконкому Жидачівської міської ради, комісії з прав реабілітованих Львівської обласної ради та третіх осіб: ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про скасування рішень комісій з питань поновлення прав реабілітованих, реєстраційного посвідчення на об»єкт нерухомого майна, визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю та про поновлення строку для звернення до суду, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Жидачівської районної ради, комісії з питань поновлення прав реабілітованих Жидачівської районної ради Львівської області, Виконкому Жидачівськолї міської ради, комісії з питань поновлення прав реабілітованих Львівської обласної ради, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про зобов»язання Жидачівської міської раду відселити мешканців будинку АДРЕСА_1 та надати житло сім»ям ОСОБА_6 та ОСОБА_8,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 30 грудня 2013 року, в якому виправлено описки ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 14 листопада 2014 року, в задоволенні позову ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про скасування рішення № 44/20 комісії в справах реабілітації жертв політичних репресій на Україні Жидачівської районної ради від 27.01.1994 року, рішення № 168 від 05.11.1994 року комісії з справах реабілітації жертв політичних репресій на Україні Львівської обласної ради, реєстраційного посвідчення №1048 від 18.10.1995 року, яке видане Стрийським МБТІ на ім'я ОСОБА_2 та про поновлення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строку для звернення до суду відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Зобов'язано Жидачівську міську раду Львівської області надати житло сім'ї ОСОБА_8, відселивши їх із житлового будинку ОСОБА_2, який знаходиться по АДРЕСА_1

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2П відмовлено.

Додатковим рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 14 листопада 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ 1256 від 19.08.1997 року, видного на ім»я ОСОБА_2 відмовлено за безпідставністю

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 30 грудня 2013 рок оскаржили позивачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7

В обґрунтування апеляційної скарги апелянти посилаються на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права. Судом не витребувано відповідних доказів, а саме, архівних даних з Жидачівського райвідділу міліції та із Державного нотаріального архіву, в яких містяться відомості щодо втраченого майна, а також дані щодо спадкоємців.

Зазначають, що судом не враховано той факт, що унаслідок незаконності оскаржуваного рішення на протязі багатьох років порушуються конституційні права апелянтів на житло. Це полягає в тому, що позивачі не можуть взяти довідки з місця проживання, провести водопостачання до будинку. За рішенням суду апелянти сплачують з 1997 року відповідачу квартплату. Що ж стосується питання надання їм повноцінного житла, то таке не розглядалося ні комісією, ні органом місцевого самоврядування.

Мотивують апеляційну скаргу також і тим, що всупереч визначеному комісією порядку, відповідач ОСОБА_2 не звернувся до нотаріальної контори з рішенням комісії, яке є правовстановлюючим документом, та не отримав свідоцтва про право на спадщину за законом, а оскаржив в судовому порядку відмову начальника Стрийського БТІ у реєстрації майна та одноособово зареєстрував будинок АДРЕСА_1 на себе.

Крім того, вказують на те, що ними не пропущено термін позовної давності, що підтверджується відповідними документами, які знаходяться в матеріалах справи. Відповідач у 2006 році та у 2011 році звертався до суду з позовом про виселення позивачів.

Просять рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 30 грудня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, з наступних підстав.

За приписами ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

На підставі ст. ст.10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Судом встановлено, що згідно Довідки № 4/5-17222 від 02.10.1991 року, виданої Інформаційним центром Управління внутрішніх справ Львівської області ОСОБА_11, 1908 р.н., із своїми синами: ОСОБА_12, 1932 р.н„ ОСОБА_2 1940 р.н., ОСОБА_1 1948 р.н., які 16.05. 1950 року були виселені із м. Жидачева Львівської області і постановою особливої наради при МГБ СССР від 01.07.1950 р. оприділені на спецпоселення з конфіскацією майна, де знаходилися до січня 1958 року. На підставі ст.3 Закону Української РСР від 17.04.1991 р. "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні", реабілітовані з відновленням всіх прав і поверненням конфіскованого майна або його вартості.

В даній довідці зазначено про виселення «Ронської Анни Михайлівни», хоча у інших документах остання зазначена як «Ронська Анеля Михайлівна». Оцінивши всі докази в їх сукупності, суд першої інстанції вірно взяв до уваги вищезазначену довідку, як таку, у якій йдеться про ОСОБА_11.

Рішенням № 44/20 від 27.01.1994 року комісії з питань поновлення прав реабілітованих, вирішено: повернути ОСОБА_11 або її спадкоємцям при наявності свідоцтва про право на спадщину житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та вартість конфіскованого рухомого майна в розмірі 65 мінімальних заробітних плат /сім мільйонів двадцять тисяч крб/. У п.2 вищезазначеного рішення зазначено: Жидачівській міській раді народних депутатів повернути вищезазначений житловий будинок і в п.3: Жидачівському фінансового відділу провести компенсації, тобто за конфісковане рухоме майно, як це вказано в п.1. Рішення комісії виконано.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погоджується і колегія суддів, виходив з того, що реєстраційне посвідчення № 1048 видано на підставі рішення Жидачівського районного суду від 13.09.1995 року. Позивачі не оскаржували це рішення, яким зобов'язано Стрийське МБТІ зареєструвати житловий будинок за ОСОБА_2, хоча знали про таке. Тобто рішення набрало законної сили. А відтак, і видане на підставі нього реєстраційне посвідчення не може бути скасовано в судовому порядку.

З рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03.05.2006 року вбачається, що ОСОБА_13 звертався до суду з позовом до ОСОБА_10 та позивачів по даній справі, їхніх дітей, а також до ОСОБА_8, ОСОБА_9, Жидачівського будинкоуправління про розірвання договору на виселення всіх вищеперерахованих осіб із належного йому на праві власності житлового будинку АДРЕСА_1 Позивачі були присутніми під час проголошення рішення та їм відомо про результати розгляду справи. При розгляді даної справи досліджувалось оскаржувані рішення комісій з питань поновлення прав реабілітованих. Рішення по цій справі позивачами також не оскаржувалось. Відповідно суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що останні пропустили строк на звернення до суду.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки позивачі ОСОБА_6, ОСОБА_7 в межах строку позовної давності не звернулися до суду, суд першої інстанції вірно не вбачав підстав для поновлення строку для звернення до суду, оскільки останні не довели поважність пропуску такого строку.

Висновки суду першої інстанції, що довідка, долучена позивачем ОСОБА_6 до матеріалів справи про те, що він знаходиться під наглядом Жидачівської районної лікарні, оскільки переніс ішемічний інсульт 09.08.2009 року, а також довідка № 479967 про те. що 09.07.2010 року йому призначена друга група інвалідності, і тому не міг звернутися до суду, не є поважними підставами для поновлення строку для звернення останніми до суду, є вірними.

Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції вірно керувався Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій» за приписами якого вилучені будівлі та інше майно по можливості (якщо будинок незайнятий, а майно збереглося) повертаються реабілітованому або його спадкоємцям натурою. При відсутності такої можливості заявнику відшкодовується вартість будівель та майна.

Судом встановлено, що комісія з питань поновлення прав реабілітованих Жидачівської районної ради, вирішуючи питання про повернення житлового будинку ОСОБА_2. в якому і проживає ОСОБА_8. врахувала ту обставину, що баба відповідача ОСОБА_8, як і сім"я ОСОБА_2, також була репресована, а реабілітована з поверненням житлового будинку в с.Заліски Жидачівського району Львівської області. ОСОБА_8 проживає у будинку ОСОБА_2, але після смерті баби ОСОБА_14, яка була реабілітована і їй повернуто житловий будинок, останній прийняв спадщину, тобто житловий будинок в с.Заліси, про що свідчить свідоцтво про право на спадщину, видане державним нотаріусом Жидачівської державної нотаріальної контори Михайлюк Н.Г. 18 червня 1994 року за реєстровим номером № 1032 на ім"я ОСОБА_8

Відповідач ОСОБА_8. маючи на праві приватної власності і житловий будинок, який складався із трьох житлових кімнат, не перейшов жити в отримане в порядку спадкування житло, а продовжує проживати у житловому будинку ОСОБА_13, будучи власником житлового будинку в с.Заліски, а 09.11.2001 року даний будинок в с.Заліски продав громадянину ОСОБА_16.

Тому висновки суду, що позов ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення є вірними.

Однак, оскільки ОСОБА_8 з дружиною знаходяться на квартирному обліку у Жидачівській міській раді на отримання соціального житла як інваліди (ОСОБА_8 є інвалідом 1-ої групи), тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що в цій частині позов підлягає до задоволення.

В той же час суд апеляційної інстанції вважає за необхідне виключити з резолютивної частини рішення суду посилання на безпідставність позовних вимог, оскільки як вбачається із описової та мотивувальної частини самого рішення суд відмовив у задоволенні первісного позову за пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином, кожного окремо на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний зв'язок у їх сукупності, встановлених судом обставин справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстави для її задоволення та скасування рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 30 грудня 2013 року відсутні.

Додаткове рішення суду від 14 листопада 2014 року не оскаржувалось і тому в апеляційному порядку не переглядається.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.п.1,4, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 30 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 30 грудня 2013 року залишити без змін, виключивши із резолютивної частини рішення посилання на безпідставність позовних вимог.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

Мельничук О.Я.