АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Борисової О.В., Желепи О.В.

при секретарі Кутц А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргамипредставника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_4, третя особа: сімнадцята київська державна нотаріальна контора, головне управління юстиції у м. Києві, про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 752/2599/14 25044
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8311/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Фролов М.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У квітні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_7, в подальшому замість якого залучено його спадкоємця і правонаступника ОСОБА_1, та до ОСОБА_4, треті осіби: Сімнадцята київська державна нотаріальна контора, Головне управління юстиції у м. Києві, в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного 05.12.2002 між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, і зареєстрованого державним нотаріусом 17-ї київської державної нотаріальної контори МатвієнкоТ.В. за №1-380с.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є донькою та спадкоємцем за заповітом ОСОБА_9., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. При цьому ОСОБА_9 заповітом від 28.07.2008 все своє майно та все, на що вона за законом матиме право, заповіла позивачу. Разом з цим позивач зазначила, що за життя спадкодавець ОСОБА_9 в період із 15.02.1958 і по день смерті перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 Під час шлюбу в 1988 році ОСОБА_7 як ветераном виробництва було отримано за квартирним обліком від ВАТ «ДБК-3» у найм однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 В подальшому ОСОБА_7 було набуто у власність вищезазначену квартиру шляхом її приватизації. Враховуючи наведене позивач зазначила, що оскільки ОСОБА_7 набув квартиру НОМЕР_1 під час шлюбу із ОСОБА_10, то вказана квартира стала спільною сумісною власністю подружжя і подальше розпорядження нею мало здійснюватися за згодою з ОСОБА_9 Проте, без її письмової згоди ОСОБА_7 подарував квартиру НОМЕР_1 своїй онучці ОСОБА_11 згідно договору дарування від 05.12.2002.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 05 травня 2015 року подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилалася на те, що суд першої інстанції не правильно застосував норми матеріального права, оскільки відповідно до ст.22-24 Кодексу законів про шлюб та сім'ю України, який діяв станом на 1993 та 2002 роки, квартира, яка є предметом оспорюваного договору дарування, є спільною сумісною власністю подружжя - ОСОБА_7 і ОСОБА_9 та ОСОБА_7 не мав права дарувати їй без згоди дружини, оскільки вона мала на квартиру законне право.

07 травня 2015 року представник ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 також подав апеляційну скаргу на вказане рішення, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилався на те, що суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку, що у ОСОБА_9 не було права на квартиру АДРЕСА_1, оскільки її право користування квартирою не залежало від факту її реєстрації у такій квартирі, а також від наявності окремого ордеру на її ім'я та договору найму житлового приміщення, що підтверджується положенням ст.64 ЖК УРСР. Також суд не правильно застосував ч.2 ст.8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» в частині того, що у ОСОБА_9 внаслідок приватизації квартири не виникло на неї право. Також судом помилково застосовані положення ЗУ «про власність», оскільки дані правовідносини регулювалися спеціальним Законом «Про приватизацію державного житлового фонду» у 1993 році. Крім того, суд, на думку апелянта, незаконно не застосував до спірних правовідносин положення ст.ст. 22-24 Кодексу законів про шлюб та сім'ю України, які визначали склад майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

У судовому засіданні ОСОБА_4 та її представник заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, в день судового засідання надав на прийом громадян клопотання до суду, про відкладення розгляду справи.

Інші учасники процесу та їх представники також не з'явились у судове засідання, повідомлялись належним чином.

Враховуючи думку інших учасників процесу, які з'явилися у судове засідання, повторну неявку ОСОБА_1 та інших осіб у судове засідання, судова колегія відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу за їх відхиливши клопотання ОСОБА_1 про відкладення.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка Д.Р., пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_9 померла згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2, виданого відділом реєстрації смерті у м.Києві від 20.09.2008р.

При цьому на день смерті ОСОБА_9 все своє майно та все, на що вона за законом матиме право, заповіла позивачу ОСОБА_3 відповідно до заповіту від 28.07.2008р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Флорізяк О.І. і зареєстрованого у Спадковому реєстрі за № 45166944 згідно витягу від 28.07.2008р.

Заявою від 06.11.2012р. позивач ОСОБА_3 звернулася до Фастівської районної державної нотаріальної контори Київської області за прийняттям спадщини після ОСОБА_9, в межах поновленого строку на прийняття спадщини згідно рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12.10.2012р. по справі №2/1027/1827/12.

ОСОБА_9 починаючи з 15.02.1958р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 згідно свідоцтва про одруження (повторне) від 25.08.1965р. серії НОМЕР_3.

Згідно довідки ВАТ «Домобудівний комбінат №-3» від 02.12.2011р. за №170у 1988р. ОСОБА_7 як ветераном виробництва було отримано за квартирним обліком від ВАТ «ДБК-3» у найм для проживання однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_7, як наймач звернувся із заявою від 25.03.1993р. (вх. № 796) до органу приватизації щодо передання йому у приватну власність квартири НОМЕР_1.

Згідно виданої ЖЕК №208 довідки про склад сім'ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ним приміщення від 19.03.1993р. за № 36, на час звернення за приватизацією квартири НОМЕР_1 за її адресою, проживав і був зареєстрований лише ОСОБА_7

Розпорядженням органу приватизації від 26.04.1993р. за № 927 було передано у приватну власність ОСОБА_7 квартиру НОМЕР_1 відповідно до розрахунку площі за формою ф-6 як на одного мешканця.

Згідно виданої Мотовилівсько-слобідською сільською радою Фастівського району довідки від 10.10.2012р. за № 187 до дня смерті ОСОБА_9 проживала за адресою: АДРЕСА_2.

ОСОБА_7 подарував ОСОБА_11 квартиру НОМЕР_1, згідно договору дарування від 05.12.2002р., посвідченого державним нотаріусом Сімнадцятої київської державної нотаріальної контори Матвієнко Т.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 1-380с.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції керувався Кодексом про шлюб та сім'ю України, ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» за №2482-ХІІ, які були чинними на момент приватизації спірної квартири, положеннями ЖК УРСР, та виходив з того, що ОСОБА_7 було реалізовано право на приватизацію державного житлового фонду у складі квартири АДРЕСА_1, без участі ОСОБА_9, в якої не виникло під час приватизації прав щодо зазначеної квартири, а тому вказана квартира не відноситься до спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи викладене, права позивача на успадкування Ѕ частини вказаної квартири не порушені та не має підстав для визнання договору дарування від 05.12.2002р. недійсним.

Колегія суддів погоджується з вірним застосуванням норм матеріального права та висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Відповідно ст.22 Кодексу законів про шлюб та сім'ю України (чинним на момент приватизації квартири), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Разом з тим, вирішуючи питання, чи являлася квартира АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя (ОСОБА_7 та ОСОБА_9.), суд першої інстанції законно керувався не вказаною нормою права, а положеннями ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції яка діяла на час приватизації квартири, оскільки цей закон є спеціальним.

Тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про, те що суд першої інстанції повинен був керуватися положенням ст.22 Кодексу законів про шлюб та сім'ю України, та визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_9, оскільки приватизація квартири відбувалася згідно вказаного спеціального закону, а тому саме ним слід керуватися при вирішенні цього питання, колегія суддів відхиляє.

Згідно ч.2 ст.8 закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (чинного на момент приватизації квартири), передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Як вбачається з матеріалів справи, вони не містять доказів того, що на момент приватизації квартири ОСОБА_9 проживала та надавала письмову згоду на прийняття її в спільну сумісну власність, а тому доводи апелянтів, з посиланням на положення ст.64 ЖК УРСР (члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами) є необґрунтованими.

Так, відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_9 не проживала у вказаній квартирі, як на момент її приватизації, що підтверджується довідкою ЖЕК №208 від 19.03.1993 №36 (том 1, а.с.66), так і на момент смерті, що підтверджується довідкою Мотовилівсько-слобідської сільської ради від 10.10.2012 №187 (том 1. а.с. 102 на звороті).

Інших даних щодо місця проживання ОСОБА_9 матеріали справи не містять, особами, що беруть участь у справі надано не було, а тому квартира АДРЕСА_1 не була спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_9

Більш того, на підставі вивчення документів на приватизацію, розпорядженням органу приватизації від 26.04.1993 № 927, ОСОБА_7 було передано квартиру саме у приватну власність (том.1 а.с.63-66).

Дане розпорядження є чинним та ніким не оспорювалось.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2, щодо посилання на положення ч.2 ст.8 закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», про те, що ОСОБА_9 не втрачала права користування спірною квартирою, оскільки була членом сім'ї ОСОБА_7, а тому останній не мав права дарувати квартиру без згоди ОСОБА_9, оскільки матеріали справи не містять доказів, що вона такого права набувала.

Колегія суддів вважає, що права позивача, як спадкоємця ОСОБА_9, а саме в частині спадкування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, не були порушені, оскільки у останньої не було прав на вказану квартиру, яка одноособово належала ОСОБА_7, а тому немає підстав для визнання договору дарування, укладеного 05.12.2002 між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, і зареєстрованого державним нотаріусом 17-ї київської державної нотаріальної контори Матвієнко Т.В. за №1-380с, недійсним, оскільки згідно положень ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Крім того сама ОСОБА_9 під час свого життя і до моменту своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 р. не ставила під сумнів та не заявляла вимог щодо оскарження спірного договору.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року є законним і обґрунтованим. Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді