У х в а л а

ІМенем УКраїни

16 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання матері дитини до досягнення дитиною віку трьох років, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 17 червня 2014 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 15 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом. Зазначала, що з грудня 2011 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем, разом мешкали в орендованій кватирі, вели спільне господарство, мали теплі сімейні стосунки та планували народження дитини. У квітні 2012 року вона завагітніла. В зв'язку із зміною умов праці відповідач виїхав в інше місто і з 13 червня 2012 року шлюбні відносини припинилися. ІНФОРМАЦІЯ_1 року у неї народився син ОСОБА_5. У лютому 2013 року вона звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 про встановлення батьківства та стягнення аліментів на утримання дитини.Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 січня 2014 року її позов задоволено, визнано батьківство відповідача щодо народженої нею, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, дитини - ОСОБА_5, стягнуто аліменти на утримання останнього у розмірі ј частини всіх видів його доходів до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 12 лютого 2013 року. Посилаючись на те, після народження сина вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, не працює, а матеріальної допомоги відповідач в добровільному порядку не надає, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходу, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму, починаючи стягнення від дня народження дитини, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_1 року, і до досягнення дитиною трьох років.

У травні 2014 року ОСОБА_3 уточнила позов, доповнивши його вимогами про стягнення з ОСОБА_4 аліментів на її утримання у розмірі 1/4 частки всіх видів його доходу за час вагітності, а саме, за період з 13 червня 2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року, мотивуючи позов у цій частині тим, що у вказаний період відповідач матеріальної допомоги їй не надавав.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 17 червня 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на її утримання аліменти у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення аліментів з дня подання позову до суду 16 січня 2014 року до досягнення дитиною ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, віку трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 243 грн 60 коп. У задоволені інших позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 15 січня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено, датою початку стягнення аліментів з ОСОБА_4 на утримання ОСОБА_3 у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно вказано 9 січня 2014 року. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів на її утримання під час вагітності за період з 13 червня 2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року скасовано і провадження у справі в цій частині закрито. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

ОСОБА_3звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу.

Апеляційний суд, змінюючи резолютивну частину рішення суду першої інстанції, виходив із того, що аліменти з ОСОБА_4 на утримання ОСОБА_3 у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно підлягають стягненню з дати подання позову, - 9 січня 2014 року.

Однак повністю з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до ч. 2 ст. 79 СК України якщо позивач вживав заходів щодо одержання аліментів від відповідача, але не міг їх одержати внаслідок його ухилення від їх сплати, суд, залежно від обставин справи, може постановити рішення про стягнення аліментів за минулий час, але не більш як за один рік.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 просила стягнути аліменти з відповідача на свою користь і за минулий час.

З приводу існування обставин, за яких можливе таке стягнення, суд першої інстанції ніяких висновків не зробив.

В апеляційній скарзі на ухвалене судом першої інстанції рішення ОСОБА_3 зазначала, що вона вживала заходів для отримання аліментів, зверталась до суду з різними позовами після отримання висновку генетичної експертизи про встановлення батьківства щодо ОСОБА_5, тому вважала, що має право на отримання аліментів, за минулий час, оскільки відповідач навмисно ухилявся від їх сплати.

За змістом ст. ст. 303, 315 ЦПК України апеляційний суд зобов'язаний зазначити мотиви відхилення доводів апеляційної скарги.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, у порушення ст. ст. 303, 315 ЦПК України, також не звернув уваги на вказані норми закону, не перевірив доводів апеляційної скарги в цій частині, ніяких висновків з приводу посилань позивача на те, що вона має право на стягнення аліментів за період до пред'явлення позову, не зробив, мотивів їх відхилення не навів.

З огляду на викладене, рішення апеляційного суду в частині вирішення вимог про стягнення аліментів на утримання матері дитини до досягнення дитиною віку трьох років в частині встановлення дати, з якої підлягають стягненню аліменти, не може бути залишене в силі і підлягає скасуванню, а справа направленню в цій частині на новий розгляд до цього суду, оскільки порушення апеляційним судом при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення.

Що ж стосується вирішення апеляційним судом вимог простягнення аліментів під час вагітності, то колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухваленого ним рішення в цій частині.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 4 червня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів під час вагітності було відмовлено (а. с. 113).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2014 року вказані судові рішення залишені без змін.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Враховуючи те, що позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів під час вагітності, тобто з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, виходячи з правової природи правовідносин, які виникли між сторонами і обставин, якими обґрунтовувались вимоги, вже був предметом розгляду у суді і за результатами його розгляду були ухвалені рішення, що набрали законної сили, то суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про необхідність закриття провадження у справі в цій частині.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Звертаючись до суду із позовами ОСОБА_3, посилалась на положення ст. 84 СК України, зазначала про те, що вона під час вагітності потребувала допомоги, яку відповідач їй не надавав, тобто позови заявлені з одних і тих самих підстав.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги ОСОБА_3, що підстави позовів про стягнення аліментів на її утримання під час вагітності різні, підлягають відхиленню.

Залишаючи без змін рішення в цій частині колегія суддів виходить з положень ст. 335 ЦПК України згідно якої під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 15 січня 2015 року в частині вирішення вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання матері дитини щодо встановлення часу, з якого стягуються аліменти, скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до апеляційного суду.

В іншій частині вказане рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко Г.І. Мостова М.І. Наумчук