АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Панченка О.О.,

Суддів: Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.

При секретарі: Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 вересня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_7, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання недійсним договору довічного утримання та про усунення від права спадкування,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що 2 березня 2012 року помер його батько ОСОБА_9, який за життя 8 лютого 2012 року уклав договір довічного утримання зі своїм онуком ОСОБА_2 Вважає, що відповідачі - онуки та невістка сприяли смерті батька, оскільки ухилялися від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік перебував у безпорадному стані.

Просив визнати недійсним договір довічного утримання від 8 лютого 2012 року укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_2, усунути від права спадкування за заповітом ОСОБА_3 та усунути від права на спадкування за законом ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 12 вересня 2014 року позов задоволено повністю.

Договір довічного утримання від 8 лютого 2014 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_8 визнано недійсним.

Усунуто від права на спадкування за заповітом ОСОБА_3, за законом ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в сумі 229 грн. 40 коп. солідарно.

Не погоджуючись з рішенням суду представник відповідачів ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Вважає, що доказів які б свідчили про не усвідомлення спадкодавцем своїх дій на момент укладення договору довічного утримання суду не було надано, як не доведено і ухилення ОСОБА_2 від своїх обовязків по вказаному договору довічного утримання.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, що зявились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що остання підлягає задоволенню.

Згідно п.2 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_6 є сином ОСОБА_9, а відповідачі ОСОБА_3 невісткою, а ОСОБА_2 та ОСОБА_4 онуками.

Відповідно до заповіту від 4 грудня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу ОСОБА_10, ОСОБА_9 заповів належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 Т.С.

В подальшому, 8 лютого 2012 року, ОСОБА_9 та ОСОБА_2 уклали договір довічного утримання, відповідно до умов якого дід передав у власність онуку належну йому квартиру АДРЕСА_2, а останній зобовязувався довічно надавати матеріальне забезпечення.

Згідно свідоцтва про смерть серія І-КЕ № 207936, ОСОБА_9 помер 2 березня 2012 року. Причина смерті яка зазначена в довідці про смерть атеросклеротична хвороба серця.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_6 посилався на те, що спадкоємці відповідачі сприяли смерті ОСОБА_9, а отже мають бути усунуті від права на спадкування. Крім того, договір довічного утримання слід визнати недійсним, оскільки батько не усвідомлював значення своїх дій на момент його підписання.

Задовольняючі позовні вимоги, місцевий суд виходив з тих підстав, що ОСОБА_9 не міг усвідомлювати значення своїх дій 8 лютого 2012 року, під час укладення договору довічного утримання, оскільки йому протягом 2011-2012 років в безконтрольному порядку призначався та надавався препарат, що відноситься до групи транквілізаторів. Крім того, суд визнав доведеним факт ухилення відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від надання допомоги спадкодавцеві.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Статтею 755 ЦК України визначено підстави припинення договору довічного утримання, а саме, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

За життя ОСОБА_9 з будь-яким позовом до відповідачів не звертався

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

З оспорюваного договору довічного утримання вбачається, що на момент укладення останнього, сторони відчужувач та набувач дійшли згоди щодо істотних умов договору, розуміли його значення, умови та правові наслідки, про що свідчать особисті підписи як ОСОБА_9 так і ОСОБА_2

Вказаний договір підписано сторонами в присутності та посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_8, при цьому останнім було перевірено дієздатність осіб.

Таким чином колегія суддів вважає, що відсутні підстави для визнання договору недійсним, оскільки договір укладено у відповідній формі, особи які вчиняли правочин були дієздатними та їх волевиявлення відповідало їх внутрішній волі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом

В матеріалах справи відсутні докази які-б свідчили, що ОСОБА_9 був визнаний недієздатною особою, хворів на психічні захворювання, що в свою чергу свідчило б про неможливість усвідомлювати значення своїх дій.

Встановлення факту перебування особи в стані який унеможливлює значення своїх дій стосується сфери спеціальних знань, а отже для зясування обставин необхідний висновок експерта, проте, суд дійшов такого висновку на власному тлумаченні інструкції препарату «Гідазепам», на одноразовому діагнозі лікаря «синільний психоз», який було поставлено за два дні до смерті, та на призначенні хворому препарату, що відноситься до групи транквілізаторів. Тобто, місцевий суд давши оцінку обставинам, що потребує спеціальних знань перебрав на себе функції експерта. При цьому експертиза стосовно психічного стану померлого ОСОБА_9 місцевим судом не призначалася.

Згідно висновків посмертної судово-психіатричної експертизи №257 від 12 травня 2015 року, призначеної ухвалою колегії суддів Апеляційного суд Полтавської області від 8 грудня 2012 року, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, станом на 8 лютого 2012 року виявляв ознаки психічного розладу у вигляді органічного розладу особистості внаслідок церебрального атеросклерозу. Наявний у ОСОБА_9 психічний розлад не позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при укладанні договору довічного утримання з ОСОБА_2

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору довічного утримання недійсним.

Стосовно задоволення вимог про усунення відповідачів від права на спадкування на підставі ч. 5 ст. 1224 ЦК України, судова колегія приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 1224 УК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухиляється від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, суд при вирішенні такої справи повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця у безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах спадкування» безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Крім того, щодо особи, яка повинна здійснювати допомогу, слід враховувати її поведінку, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

За змістом ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, померлий ОСОБА_9 був особою похилого віку (83 роки), страждав на притаманні його віку хвороби, потребував сторонньої допомоги як людина похилого віку та міг себе обслуговувати.

Необхідності отримувати матеріальну допомогу у ОСОБА_9 не було, оскільки він був забезпеченою людиною та міг утримувати себе за власні кошти. Факти матеріальної допомоги, яку надавав останній протягом життя сторонам по справі, ними не спростовуються.

Поклавши в основу рішення суду в частині усунення від права на спадкування відсутність доказів з боку відповідачів щодо догляду, допомоги та піклування за ОСОБА_9 суд на власний розсуд оцінив покази свідків та відповідачів.

При цьому суд не звернув увагу, що ОСОБА_6 також не надав доказів, що свідчили б про ухилення відповідачів від надання допомоги спадкодавцеві, хоча позивач також зобовязаний довести вказані обставини.

В своєму позові позивач обмежився лише загальними фразами щодо ухилення відповідачів від своїх обовязків.

За вказаних обставин, враховуючи недоведеність вимог позивача, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.п.3,4 ч.1 ст. 309, 314, 316, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 вересня 2014 року скасувати, ухваливши нове.

В задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_7, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання недійсним договору довічного утримання та про усунення від права спадкування відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів в касаційному порядку.

С У Д Д І :

З оригіналом згідно.