АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/1417/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого-судді Ярмолюка О.І.

суддів Власенка О.В., Юзюка О.М.,

при секретарі Шевчук Ю.Г.,

з участю представника позивачки ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору фінансового лізингу недійсним і стягнення грошових коштів за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 5 травня 2015 року,

встановила:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «ЛК «Еталон») про визнання договору фінансового лізингу недійсним і стягнення грошових коштів.

ОСОБА_2 зазначила, що 28 жовтня 2014 року сторони уклали договір фінансового лізингу № 001063, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати у власність і передати їй у користування автомобіль Toyota RAV4 на певний строк за плату. У той же день позивачка сплатила ТОВ «ЛК «Еталон» 37500 грн. комісійної винагороди за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. ТОВ «ЛК «Еталон» не надало їй повної та достовірної інформації щодо умов договору фінансового лізингу, внаслідок чого позивачка розцінювала первинний платіж як часткову оплату вартості товару. В подальшому відповідач відмовився передати їй автомобіль посилаючись на те, що договором передбачено попередню сплату 50% вартості предмету лізингу, отже, позивачку було введено в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Умови договору фінансового лізингу про лізингові платежі і витрати лізингоодержувача, права й обов'язки сторін, відповідальність лізингоодержувача є несправедливими та суперечать положенням ст. 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-ХІІ). Договір фінансового лізингу не містить усіх істотних умов, а саме відомостей щодо предмету лізингу та укладений сторонами з недодержанням вимоги закону про його нотаріальне посвідчення. Отже, цей договір згідно до ст. 220 ЦК України є нікчемним і не відповідає вимогам закону, тому в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України він має бути визнаний судом недійсним.

За таких обставин. ОСОБА_2 просила суд визнати договір фінансового лізингу № 001063 від 28 жовтня 2014 року недійсним і стягнути з ТОВ «ЛК «Еталон» на свою користь 37500 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 5 травня 2015 року позов задоволено та вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд виходив з того, що умови договору фінансового лізингу в частині формування та сплати лізингових платежів є несправедливими, тому цей договір слід визнати недійсним в цілому.

В апеляційній скарзі ТОВ «ЛК «Еталон» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в позові. посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, представник позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_1 зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Представник ТОВ «ЛК «Еталон», який у встановленому порядку оповіщений про час і місце судового засідання, до суду не з'явився.

Заслухавши учасника процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Суд першої інстанції не в повній мірі з'ясував обставини, якими обґрунтовувались позовні вимоги та заперечення сторін, зазначив у судовому рішенні обставини, які не підтверджені достатніми доказами, не застосував закон (ст.ст. 6, 627 ЦК України, ст. 16 Закону України від 16 грудня 1997 року № 723/97-ВР «Про фінансовий лізинг» (далі - Закон № 723/97-ВР), неправильно витлумачив норми ст. 18 Закону № 1023-ХІІ та не дотримався приписів ст.ст. 10, 60 ЦПК України.

У зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, недоведеністю цих обставин, які суд вважав встановленими, порушенням судом норм матеріального та процесуального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Згідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України має бути змінений розподіл судових витрат.

Встановлено, що 28 жовтня 2014 року сторони уклали договір фінансового лізингу № 001063, за умовами якого ТОВ «ЛК «Еталон» зобов'язалося придбати у власність і передати ОСОБА_2 у користування автомобіль Toyota RAV4 вартістю 375000 грн., а та, у свою чергу, взяла на себе зобов'язання прийняти предмет лізингу та використовувати його за цільовим призначенням, сплачувати ТОВ «ЛК «Еталон» лізингові платежі у розмірах і строки, передбачені договором.

ТОВ «ЛК «Еталон» мало передати ОСОБА_2 предмет лізингу протягом строку, який не перевищує 90 робочих днів з моменту сплати останньою на рахунок

лізингодавця авансового платежу (50% вартості предмету лізингу), комісії за організацію оформлення даного договору (10% вартості предмету лізингу) та комісії за передачу товару (3% від вартості предмету лізингу). При цьому ОСОБА_2 зобов'язалася сплатити відповідачеві авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору періодичними платежами в розмірі 15625 грн. на місяць.

В подальшому позивачка мала сплатити ТОВ «ЛК «Еталон» другий лізинговий платіж (періодичні лізингові платежі), який складається з частини вартості предмету лізингу, процентів за користування предметом лізингу та комісії за супроводження договору. ОСОБА_2 зобов'язалася внести цей платіж на рахунок лізингодавця протягом 60 місяців періодичними платежами в розмірі 4710 грн. 42 коп. на місяць.

Після сплати ОСОБА_2 усіх лізингових платежів до неї мало перейти право власності на предмет лізингу.

28 жовтня 2014 року ОСОБА_2 сплатила ТОВ «ЛК «Еталон» 37500 грн. комісії за організацію оформлення договору фінансового лізингу.

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами.

В силу ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Закону № 723/97-ВР фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Частиною 1 статті 806 ЦК України встановлено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

У відповідності до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

Згідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Статтею 16 Закону № 723/97-ВР встановлено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Як передбачено ч. 1 ст. 18 Закону № 1023-ХІІ продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (ч. 2 ст. 18 Закону № 1023-ХІІ).

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами передбачений у ч. 3 ст. 18 Закону № 1023-ХІІ і не є вичерпним.

В силу ч.ч. 5, 6 ст. 18 Закону № 1023-ХІІ якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

Цивільне законодавство встановлює презумпцію свободи договірних зв'язків та не містить імперативної норми, яка б забороняла лізингодавцю одержувати винагороду за організацію оформлення договору, тому сторони могли передбачити у договорі право ТОВ «ЛК «Еталон» на таку винагороду.

Пунктом 8.2.1 договору фінансового лізингу визначено, що перший лізинговий платіж, який ОСОБА_2 має внести на рахунок ТОВ «ЛК «Еталон», складається з авансового платежу, комісії за організацію оформлення даного договору та комісії за передачу товару.

Матеріали справи не містять достатніх та об'єктивних доказів того, що умови укладеного сторонами договору фінансового лізингу, у тому числі в частині формування та сплати лізингових платежів, є несправедливими. ОСОБА_2 не довела даний факт.

Неврахувавши вказаних обставин і норм закону, суд першої інстанції помилково виходив з того, що позов ОСОБА_2 є обґрунтованим.

З положень ч. 1 ст. 220 ЦК України вбачається, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Норми Цивільного кодексу України та Закону № 723/97-ВР не містять положення щодо обов'язковості нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, тому посилання ОСОБА_2 на недодержання сторонами вимог закону щодо форми оспорюваного правочину є безпідставними.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Згідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як передбачено ч. 2 ст. 6 Закону № 723/97-ВР, істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ч. 1 ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними (ч. 1 ст. 184 ЦК України).

З п.п. 1.1, 3.1 договору фінансового лізингу та специфікації, що міститься у додатку № 3 до договору, вбачається, що ТОВ «ЛК «Еталон» зобов'язалося передати ОСОБА_2 у користування автомобіль Toyota RAV4 вартістю 375000 грн., а після сплати позивачкою усіх лізингових платежів до неї мало перейти право власності на цей автомобіль.

Умови договору містять марку, модель і ціну предмету лізингу, що вирізняє його з поміж інших однорідних речей, тому твердження ОСОБА_2 про невизначеність предмету договору лізингу та недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору не відповідають дійсності.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що укладений сторонами договір фінансового лізингу відповідає вимогам закону, отже підстави для визнання його недійсним відсутні.

В позові ОСОБА_2 слід відмовити, внаслідок чого понесені нею судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 88, 307, 309, 314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 5 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити в позові ОСОБА_2 про визнання договору фінансового лізингу від 28 жовтня 2014 року № 001063, укладеного товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» і ОСОБА_2, недійсним і стягнення 37500 грн. грошових коштів.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О. І. Ярмолюк

Головуючий в першій інстанції Продан Б.Г. Категорія 19

Доповідач Ярмолюк О.І.