Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Журавель В.І.,

Леванчука А.О., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, Головного управління Державної міграційної служби України, треті особи: служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_8, про виселення та зняття з реєстраційного обліку

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 2 липня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що у рахунок забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором від 8 серпня 2007 року в іпотеку банку було передано квартиру АДРЕСА_1. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 червня 2011 року із ОСОБА_3 та ОСОБА_8 у солідарному порядку на користь товариства було стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 068 910, 45 грн, яке пред'явлено до виконання у примусовому порядку. Разом з тим, проведенню реалізації указаної квартири у межах виконавчого провадження щодо виконання судового рішення перешкоджають обставини реєстрації та проживання у ній неповнолітніх дітей.

Посилаючись на указані обставини, позивач просив зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України зняти із реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1; виселити ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 із квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 травня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 2 липня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 із квартири АДРЕСА_1. В частині вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до Головного управління Державної міграційної служби України про зняття із реєстраційного обліку закрито провадження у справі.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

На суд апеляційної інстанції такі вимоги покладаються в силу вимог ст. 303 ЦПК України.

У справі встановлено, що 08 серпня 2007 року між ОСОБА_3 та закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), було укладено кредитний договір № ML-001/077/2007, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 163 696, 44 швейцарських франків зі сплатою 20 % річних на строк до 08 серпня 2032 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитом ОСОБА_3 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

25 грудня 2009 року у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 194 976, 13 грн приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондарем І.М. було вчинено виконавчий напис, на підставі якого 04 лютого 2010 року відкрито виконавче провадження (а. с. 77, 78).

За договором купівлі-продажу кредитного портфелю від 29 червня 2010 року право вимоги за кредитним договором № ML-001/077/2007 від 08 серпня 2007 року відступлено ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 червня 2011 року із ОСОБА_3 та ОСОБА_8 у солідарному порядку на користь товариства було стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 068 910, 45 грн, яке пред'явлено до виконання у примусовому порядку - постанова про відкриття виконавчого провадження від 01 лютого 2012 року (а. с. 30-32).

За положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України № 6-39цс15 від 18 березня 2015 року.

Вирішуючи спір, апеляційний суд норм ст. 109 ЖК Української РСР не врахував та не з'ясував, чи придбана квартира, що є предметом іпотеки, за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою, з огляду на цільове призначення кредиту - для придбання нерухомого майна, та чи є квартира АДРЕСА_1 єдиним житлом боржника.

Таким чином, висновки суду про обґрунтованість позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про виселення відповідачів із квартири АДРЕСА_1 є передчасними, а тому у цій частині вирішення позову рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Доводів на скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду у частині закриття провадження у справі за позовом до Головного управління Державної міграційної служби України про зняття із реєстраційного обліку у касаційній скарзі не наведено, підстав, передбачених ч. 3 ст. 335 ЦПК України, не встановлено, а тому рішення апеляційної інстанції у цій частині залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 338, ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 2 липня 2014 року скасувати у частині вирішення позову товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, Головного управління Державної міграційної служби України, треті особи: служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_8, про виселення, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду м. Києва від 2 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: Т.П. Дербенцева

В.І. Журавель

А.О. Леванчук

І.М. Фаловська