Ухвала іменем україни
18 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,
суддів: Євграфової Є.П., Завгородньої І.М., Писаної Т.О., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 17 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 05 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування своїх вимог вказує, що 28 січня 2012 року між ним та ОСОБА_7 був укладений договір позики, згідно з яким відповідач отримав грошові кошти у сумі 5000 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 02 липня 2014 року становить 59 150 грн, та зобов'язався повернути дану суму в строк до 15 квітня 2012 року, про що надав відповідну розписку.

Посилаючись на те, що відповідачем сума позики не повернута, просить стягнути з ОСОБА_7 69 972 грн 97 коп. боргу за договором позики, яка включає основну суму боргу, індекс інфляції, 3 % річних та відсотки за ставкою Нацбанку в період дії договору.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_7 не виконав своїх зобов'язань за укладеним письмовим договором позики, тому, враховуючи положення ст. 625 ЦК України з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 підлягає стягненню сума боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення судів не відповідають.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором, та відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, то норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті.

Судом установлено, що 28 січня 2012 року ОСОБА_7 взяв у борг у ОСОБА_6 5 000 доларів США, про що була надана відповідна розписка. Стягуючи борг, суд застосував грошовий еквівалент за курсом долара до гривні на час розгляду справи та додатково стягнув індекс інфляції за весь час прострочення.

У порушенням вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах заявлених вимог та доводів скарги, апеляційний суд не звернув уваги на те, що індекс інфляції нараховується на борг лише у національній валюті, а борг виник із іноземної валюти, яка за курсом НБУ при стягненні переведена у гривні, а тому висновки, наведені в рішенні суду першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, не відповідають обставинам справи та наведеним вимогам закону.

За таких обставин ухвала апеляційного суду не може вважатись законною й обґрунтованою, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Волинської області від 05 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік
Судді: Є.П. Євграфова І.М. Завгородня Т.О. Писана Г.В. Юровська