Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Журавель В.І.,

Леванчука А.О., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Електровимірювач» про стягнення заборгованості із виплати заробітної плати, компенсації за невикористану додаткову відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування майнової шкоди

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 09 липня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що він із 18 липня 2012 року працював у публічному акціонерному товаристві «Електровимірювач» (далі - ПАТ «Електро-вимірювач»). 31 липня 2013 року трудові відносини припинилися за згодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. У день звільнення він не отримав усіх належних від підприємства сум: заробітної плати у розмірі 2 958, 20 грн, компенсації за невикористану додаткову відпустку, на яку він має право як одинокий батько малолітньої ОСОБА_4, 2002 року народження. Такі обставини становлять підставу для покладення на відповідача обов'язку із виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також ОСОБА_3 просив стягнути із ПАТ «Електровимірювач» суму у розмірі 258, 24 грн на відшкодування втрати заробітної плати через необхідність отримання неоплачуваної відпустки за 4 робочих дні та 60, 60 грн на відшкодування майнової шкоди, завданої відновленням газопостачання, яке було припинено у зв'язку із несвоєчасністю виплати заробітної плати.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 14 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 09 липня 2014 року, позов задоволено частково. Стягнуто із ПАТ «Електровимірювач» на користь ОСОБА_3 заборгованість із виплати заробітної плати у розмірі 2 958, 20 грн, компенсацію за невикористану додаткову відпустку у розмірі 479, 17 грн. В іншій частині вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та задовольнити позов у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено, що ОСОБА_3 із 18 липня 2012 року працював у ПАТ «Електро-вимірювач». 31 липня 2013 року трудові відносини припинилися за згодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

У день звільнення ОСОБА_3 не отримав усіх належних від підприємства сум: заробітної плати у розмірі 2 958, 20 грн, компенсації за невикористану додаткову відпустку у розмірі 479, 17 грн та зазначив, що невиплата цих сум є виною роботодавця й становить підставу для покладення на нього обов'язку із виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Встановивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Таким чином, за положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Судами встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 31 липня 2013 року у день звільнення позивача було складено акт про відмову ОСОБА_3 від отримання розрахункових коштів у розмірі 2 958, 20 грн (а. с. 20).

Листом ПАТ «Електровимірювач» № 636 від 13 вересня 2013 року позивача повідомлено про необхідність з'явитися для отримання розрахунку у розмірі 2 958, 20 грн (а. с. 21). У відповідь ОСОБА_3 надіслав лист, в якому зазначив про те, що йому не нараховано компенсацію за невикористану додаткову відпустку (а. с. 24).

18 жовтня 2013 року відповідачем направлено ОСОБА_3 листа № 706 із повторним проханням з'явитися на підприємство для отримання розрахунку у розмірі 2 958, 20 грн та компенсації за невикористану додаткову відпустку у розмірі 479, 17 грн (а. с. 25).

Встановивши ті обставини, що у день звільнення ОСОБА_3 відмовився отримати належні йому від підприємства суми, після звільнення з урахуванням листів ПАТ «Електровимірювач» № 636 від 13 вересня 2013 року, № 706 від 18 жовтня 2013 року, не звертався до підприємства з питання отримання розрахунку, своєчасно не надав до відділу кадрів відомостей про наявність у нього права на додаткову відпустку, як одинокого батька, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність вини відповідача - ПАТ

«Електровимірювач» за невиплату належних позивачу при звільненні сум.

Доводи, наведені у касаційній скарзі, висновків судів не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів. При ухваленні оскаржуваних судових рішень норми матеріального права судами застосовано правильно, справу розглянуто без порушень вимог процесуального закону.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 09 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: Т.П. Дербенцева

В.І. Журавель

А.О. Леванчук

І.М. Фаловська