Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Є. у. № 318/995/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Петров В.В.
№ провадження
22ц/778/3396/15 Суддя-доповідач: Боєва В.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Боєвої В.В.,

суддів: Коваленко А.І., Кримської О.М.,

при секретарі: Бурак А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 04 березня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання звільнення незаконним, зміну дати і формулювання звільнення, зобов'язання внести до трудової книжки записи, стягнення заробітної платні, оплати вимушеного прогулу, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за участю третьої особи без самостійних вимог- Кам'янсько-Дніпровського центру зайнятості Запорізької області,

ВСТАНОВИЛА:

08 травня 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання звільнення незаконним, зміну дати і формулювання звільнення, зобов'язання внести до трудової книжки записи, стягнення заробітної платні, оплати вимушеного прогулу, відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Оскільки первісний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної з вини працівника був залишений без розгляду за заявою позивача, то в цій справі розглядається лише позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 165-172).

Позивач зазначала, що 21 жовтня 2010 року відповідач прийняв її на роботу продавцем в магазин «Господиня». 09.12.2010 року вона була офіційно оформлена на роботу. Позивачка зазначає, що сумлінно ставилася до виконання своїх трудових обов'язків. Працювала у вихідні та надурочний час, щорічні відпустки їй не надавалися. Позивачка зазначила про лікарняний, на якому перебувала з 14.12.2012 року по 19.12.2012 року. 20.12.2012 року коли вона вийшла на роботу, відповідач повідомив її про те, що буде розривати з нею трудовий договір. Позивачка підкреслила, що ні трудової книжки, ні наказу про звільнення не отримала, тому вважає своє звільнення незаконним. Крім того, відповідач заборгував їй заробітну плату та інші компенсанції, які виплачував не в повному обсязі. Без оформлення позивачка працювала з 21.10.2010 року по 08.12.2010 року. Заробітну плату їй не виплачували, борг складає 2239,20 грн. За розрахунками позивачки, відповідач заборгував їй компенсацію на загальну суму 18310,78 грн. Також позивачка підкреслила, що вимушено не працювала з 20.12.2012 року по 01.05.2013 року. Вимушений прогул та відсутність повного розрахунку повинні бути компенсовані. Також їй було завдано значної моральної шкоди, яку позивачка оцінила в 5000 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_2 неодноразово уточнювала. 24.12.2013 року представник ОСОБА_2 подав до суду уточнену позовну заяву, з якої видно, що позивач просить суд визнати своє звільнення незаконним; визнати недійсним та скасувати наказ відповідача № 7 від 14.12.2012 року «про звільнення за прогул»; змінити формулювання причин звільнення та дату звільнення з «14.12.2012 року за прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП» на «15.05.2013 року звільнена з роботи за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП»; зобов'язати відповідача оформити їй трудову книжку, а у разі втрати - її дублікат, з належними записами про прийняття на роботу та записом про звільнення відповідно до рішення суду, зобов'язати відповідача засвідчити свої записи в трудовій книжці у посадових осіб центру зайнятості, після чого видати трудову книжку або її дублікат; стягнути з відповідача 2552,17 грн. заборгованості по заробітній платі за період неоформлених трудових стосунків, 10832 грн. заборгованості по заробітній платі за період оформлених трудових стосунків, 19733,34 грн. заборгованості по компенсаціям за роботу у вихідні, святкові дні та роботу у надурочний час, 12118 грн. в якості оплати вимушеного прогулу, 12118 грн. в якості відповідальності за затримку належного розрахунку, 3450,20 грн. в якості компенсації за невикористані дні щорічних відпусток, 10000 грн. в якості компенсації спричиненої моральної шкоди та судові витрати (т. 3, а. с. 11-30).

Рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 04 березня 2014 року позовні вимоги залишено без задоволення (т.3, а. с. 119-122) .

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 24 квітня 2014 року апеляційна скарга ОСОБА_2 відхилена, рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 04 березня 2014 року залишено без змін (т. 3, а. с. 175-176).

Ухвалою Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 25 березня 2015 року ухвала апеляційного суду Запорізької області від 24 квітня 2014 року скасована, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 3, а. с. 227-230).

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги , колегія суддів вважає, що апеляційна скарга має бути відхилена з наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої інстанції посилався на положення статті 40 КЗпП України, якою передбачені підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, зокрема, пунктом 4) цієї статті встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом і у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Також судом до спірних правовідносин застосовані положення статей 116-117 КЗпП України, якими визначені строки розрахунку при звільненні; відповідальність за затримку розрахунку при звільненні та приписи статті 233 КЗпП України, якою встановлено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Відмовивши в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання звільнення незаконним, визнання недійсним та скасування наказу відповідача № 7 від 14.12.2012 року «про звільнення за прогул»; про зміну формулювання причин звільнення та дати звільнення, суд першої інстанції виходив з підстав пропуску позивачем без поважних причин строку звернення до суду, встановленого статтею 233 КЗпП України.

Відмовивши в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2, суд посилався на недоведеність і необгрунтованість її позовних вимог.

Основні доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 полягають в тому, що вона не знала про своє звільнення з роботи 14.12.2012 року - за прогули, оскільки не була ознайомлена з копією наказу та не отримала ані розрахунок, ані трудову книжку (яка за її твердженням знаходилася на зберіганні у ФОП ОСОБА_3.), а тому, звернувшись до суду з позовом лише у травні 2013 року, вважає, що не пропустила строк позовної давності.

Вказані доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження при апеляційному розгляді справи.

При новому апеляційному розгляді судова колегія бере до уваги викладене в ухвалі Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 25 березня 2015 року, постановленій за результатами касаційного перегляду цієї справи (т. 3, а. с. 227-230).

З урахуванням цього суд апеляційної інстанції за клопотанням представника позивача витребував з Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області цивільну справу (Єдиний унікальний номер 318/2005/13-ц) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної з вини працівника.

Новий апеляційний розгляд справи проводився за участю представника апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та відповідача - ФОП ОСОБА_3, які надали суду відповідні пояснення, в судовому засіданні були досліджені нові докази, надані сторонами та матеріали цивільнї справи (Єдиний унікальний номер 318/2005/13-ц) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної з вини працівника - в тій частині, яка мала виступати доказовою базою для з'ясування обставин щодо додержання ФОП ОСОБА_3 вимог трудового договору, укладеного з ОСОБА_2 - стосовно графіку роботи, виконання чи невиконання ОСОБА_2 надурочної роботи та роботи в вихідні і святкові дні та щодо надання їй відпусток.

Згідно пункту 2 Постанови КМУ № 1168 від 29.10.2009 р. «Деякі питання застосування законодавства про працю фізичною особою, яка використовує найману працю» (далі - Постанова № 1168) для реєстрації трудового договору фізична особа подає у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи державній службі зайнятості за місцем свого проживання підписаний сторонами трудовий договір у трьох примірниках, свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, довідку відповідної державної податкової інспекції про присвоєння ідентифікаційного номера, копію такої довідки, виданої працівникові, його трудову книжку та пред'являє паспорт.

У відповідності до пункту 2 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 260 від 08.06.2001 р. (далі - Порядок), укладений у письмовій формі трудовий договір між працівником і фізичною особою у трьох примірниках фізична особа повинна подати на реєстрацію до державної служби зайнятості за місцем свого проживання у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи.

Судом встановлено, що 09.12.2010 року ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали трудовий договір.

З пункту 1 тексту трудового договору вбачається, що договір укладено на невизначений строк, в пункті 2 трудового договору зазначено, що працівник зобов'язаний виконувати роботу продавця непродовольчих товарів, пов'язану з прийманням товарів, реалізацією і продажем, веденням обліку та звітності про рух та залишки переданих йому цінностей. Пунктами 4, 5 трудового договору визначено, що час виконання робіт установлюється з 8-00 до 17-00, вихідні дні надаються: субота, неділя. За згодою сторін вихідні дні можуть зміщуватися, про що сторони сповіщають одна одну не пізніше за два дні (т. 1, а. с. 10).

Згідно пункту 14 Трудового договору, цей договір складено у трьох автентичних примірниках, один з них перебуває у фізичної особи підприємця, другий - у працівника, третій - у державної служби зайнятості, яка здійснила реєстрацію договору. У пункті 15 сторони поставили свої підписи - щодо укладення цього договору. Зі змісту трудового договору видно, що цей договір зареєстрований у Кам'янсько-Дніпровському районному центрі зайнятості 09.12.2010 року за № 0 (т. 1, а. с. 10).

Крім того, 09 грудня 2010 року ОСОБА_3 з продавцем ОСОБА_2 було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (т. 1, а. с. 11).

В подальшому при проведенні чергової інвентаризації у матеріально-відповідальної особи ОСОБА_2 за період з 15.02.2012 р. по 11.12.2012 р. була виявлена недостача товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 45 206,90 грн. Вказана недостача виникла з вини ОСОБА_2, яка не забезпечила належне збереження товарно-матеріальних цінностей у зв'язку з недобросовісним відношенням до виконання своїх трудових обов'язків.

13.12.2012 р. ОСОБА_2 на роботу не вийшла і з того часу на робочому місці більше не з'являлася, про причини своєї відсутності ОСОБА_2 не повідомила.

14.12.2012 року комісією в складі: ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_6, менеджера ОСОБА_7, продавців ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було складено акт про те, що продавець ОСОБА_2 не з'явилась на робоче місце 13 та 14 грудня 2012 року без поважних причин (т. 1, а. с. 97).

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

За таких обставин ОСОБА_2 14.12.2012 року згідно наказу № 7 була звільнена з посади продавця непродовольчих товарів за пунктом 4 статті 40 КЗпП України - за прогули. В цьому ж наказі зазначено, що трудовий договір розірвати та зняти з реєстрації в Кам'янсько-Дніпровському районному центрі зайнятості (т. 3, а. с. 60).

20.12.2012 року ФОП ОСОБА_3 направив ОСОБА_2 лист-повідомлення про необхідність її явки до Кам'янсько-Дніпровського районного центру зайнятості населення для розірвання трудового договору (т. 1, а.с. 147).

Лист було направлено за місцем проживання ОСОБА_2 - за адресою: АДРЕСА_1 - як вказано в трудовому договорі від 09.12.2010 року та в паспорті ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 10; 12).

Цей лист позивач отримала 25.12.2012 р, що підтверджується поштовим повідомленням (т. 1, а. с. 147 ).

Як вбачається з пункту 18 трудового договору, трудовий договір від 09.12.2010 року за № 0 знято з реєстрації 10.01.2013 року, що підтверджено підписом посадової особи Кам'янсько-Дніпровського районного центру зайнятості - Юхно М.Н. та засвідчено печаткою цього центру (т. 1, а. с. 10).

Згідно частини 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи видно, що представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_11 в засіданні суду першої інстанції заявив про застосування позовної давності, оскільки 20.12.2012 року на адресу ОСОБА_2 рекомендованим поштовим відправленням направлявся лист -повідомлення, в якому доводилося до її відома про звільнення. Цей лист позивач отримала 25.12.2012 р., що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення з її підписом.

Посилання ОСОБА_2 на те, що вона не отримувала вказаний лист-повідомлення про розірвання трудового договору та отримання розрахунку, а підпис в повідомленні взагалі не її, є неспроможними. Так, в матеріалах справи є копія вказаного листа-повідомлення та копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, оригінали яких досліджувалися судом першої інстанції і з яких видно, що рекомендоване поштове відправлення вручено особисто ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 147).

Відповідно до п.106 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою КМУ № 270 від 05.03.2009 p., під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв'язку на підставі пред'явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище.

Тобто, проставляння підпису особи у рекомендованому повідомленні про вручення рекомендованого поштового відправлення не є обов'язковим. З тексту вищевказаного рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що воно було вручене 25.12.2012 року, особисто адресату і в ньому зазначене прізвище «Шахрай» та підпис працівника установи поштового зв'язку.

Посилання ОСОБА_2 щодо неможливості отримати поштове відправлення за адресою: АДРЕСА_1, оскільки вона там не проживає, суд не приймає до уваги, оскільки в трудовому договорі від 09.12.2010 року, в паспорті ОСОБА_2, в в її зустрічній позовній заяві, в уточнених позовних заявах, в апеляційній та касаційній скаргах зазначено таку саме адресу та вказано, що засіб зв'язку - поштою (т. 1, а. с. 10; 12; 165; 206; т. 3, а.с. 127; 179).

Таким чином, ОСОБА_2, отримавши 25.12.2012 року поштове повідомлення про розірвання трудового договору, знала про те, що її звільнено, проте не з'явилася до роботодавця за отриманням розрахунку та до районного центру зайнятості для реєстрації розірвання трудового договору, не надала роботодавцю або посадовій особі районного центру зайнятості свою трудову книжку - для внесення записів до трудової книжки. Також ОСОБА_2 не звернулась до суду з позовом про визнання незаконним звільнення та зміну формулювання і дати звільнення в установлений статтею 233 КЗпП України місячний строк, тобто, до 25.01.2013 року.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання звільнення незаконним, визнання недійсним та скасування наказу відповідача № 7 від 14.12.2012 року «про звільнення за прогул»; про зміну формулювання причин звільнення та дати звільнення в зв'язку із спливом позовної давності є таким, що відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 стосуються незгоди з судовим рішенням в частині відмови у задоволенні її позовних вимог про зобов'язання відповідача оформити їй трудову книжку, а у разі втрати - її дублікат, з належними записами про прийняття на роботу та записом про звільнення відповідно до рішення суду, про зобов'язання відповідача засвідчити свої записи в трудовій книжці у посадових осіб центру зайнятості, після чого видати трудову книжку або її дублікат.

Ці доводи грунтуються лише на твердженнях позивача ОСОБА_2 стосовно того, що трудова книжка зберігалася у ФОП ОСОБА_3, але він не бажає її повертати та вносити відповідні записи.

Такі доводи апеляційної скарги є неприйнятними з огляду на наступне.

В ході нового апеляційного розгляду даної справи від представника апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_4 17.09.2015 року надійшло клопотання про витребування у відповідача таких письмових доказів: книги обліку бланків трудових книжок і вкладишів до них та книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, які мають вестись у ФОП ОСОБА_3

В засіданні суду апеляційної інстанції, яке відбулося 07.10.2015 року, ухвалою, постановленою колегією суддів на місці, відмовлено в задоволенні даного клопотання, оскільки таке клопотання не заявлялося в суді першої інстанції, а витребування цих доказів є неможливим з огляду на наступне.

Як встановлено судом, 09.12.2010 року ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали трудовий договір (т. 1, а. с. 10).

Згідно пункту 14 Трудового договору, цей договір складено у трьох автентичних примірниках, один з них перебуває у фізичної особи підприємця, другий - у працівника, третій - у державної служби зайнятості, яка здійснила реєстрацію договору. У пункті 15 сторони поставили свої підписи - щодо укладення цього договору. Зі змісту трудового договору видно, що цей договір зареєстрований у Кам'янсько-Дніпровському районному центрі зайнятості 09.12.2010 року за № 0 (т. 1, а. с. 10).

Також в пункті 20 вказаного договору вказано, що сторони ознайомлені з порядком реєстрації та зняття з реєстрації трудового договору, унесення відповідних записів до трудової книжки працівника та її зберігання, що підтверджено підписами сторін саме під цим пунктом трудового договору (т. 1, а. с. 10).

Пунктом 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників (назва в редакції Наказу Мінпраці та соцполітики № 259/34/5 від 08.06.2011 року) передбачено, що трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників.

Зазначені в абзаці першому цього пункту фізичні особи роблять записи до трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості. Під час прийняття на роботу вноситься запис: «Прийнятий на роботу (далі зазначається професійна характеристика робіт) за трудовим договором (зазначаються дата та номер договору), зареєстрованим у державній службі зайнятості (зазначається повна назва центру зайнятості), при цьому у графі 4 зазначається, на підставі чого внесено запис (дата і номер реєстрації трудового договору державною службою зайнятості: «трудовий договір (номер), зареєстрований (дата)»), а при звільненні - запис: «Звільнений з роботи (далі зазначається підстава звільнення з посиланням на відповідні статті КЗпП України, при цьому у графі 4 зазначається дата зняття трудового договору з реєстрації державною службою зайнятості: «трудовий договір (номер) знято з реєстрації (дата)». Унесені фізичною особою до трудових книжок записи підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, незалежно від місця реєстрації трудового договору, і засвідчуються його печаткою.

Таким чином, зі змісту вказаного трудового договору видно, що він був зареєстрований у Кам'янсько-Дніпровському районному центрі зайнятості 09.12.2010 року за № 0, а запис в трудову книжку працівника щодо прийняття ОСОБА_2 на роботу були внесені ФОП ОСОБА_3 до трудової книжки ОСОБА_2, цей запис був підтверджений підписом посадової особи Кам'янсько-Дніпровського районного центру зайнятості - Юхно М.Н. та засвідчено печаткою цього центру, що не заперечувалося сторонами при розгляді справи в суді першої інстанції.

У відповідності до п. 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників трудова книжка зберігалася у ОСОБА_2, оскільки про порядок реєстрації та зняття з реєстрації трудового договору, унесення відповідних записів до трудової книжки працівника та її зберігання сторони були ознайомлені під підпис, як-то вказано у пункті 20 трудового договору від 09.12.2010 року (т. 1, а. с. 10).

Позивач ОСОБА_2 не надала суду будь-яких доказів щодо зберігання її трудової книжки у роботодавця - ФОП ОСОБА_3 Пояснення відповідача ФОП ОСОБА_3 стосовно того, що у нього відсутній журнал обліку руху трудових книжок, відсутні умови для зберігання трудових книжок і він, як-то передбачено відповідною Інструкцією, взагалі не забирає на зберігання трудові книжки у найманих працівників, не викликають сумніву, оскільки повністю узгоджуються з викладеним в пункті 20 трудового договору, укладеного сторонами 09.12.2010 року та зі змістом вищевикладеного пункту 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні цих позовних вимог в зв'язку з необгрунтованістю відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 полягають в тому, що суд першої інстанції допустив неповне з'ясування обставин справи, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи - при вирішенні спору щодо стягнення з відповідача 2552,17 грн. заборгованості по заробітній платі за період неоформлених трудових стосунків, 10832 грн. заборгованості по заробітній платі за період оформлених трудових стосунків, 19733,34 грн. заборгованості по компенсаціям за роботу у вихідні, святкові дні та роботу у надурочний час, 12118 грн. в якості оплати вимушеного прогулу, 12118 грн. в якості відповідальності за затримку належного розрахунку, 3450,20 грн. в якості компенсації за невикористані дні щорічних відпусток, 10000 грн. в якості компенсації спричиненої моральної шкоди та судових витрат.

В засіданні суду апеляційної інстанції, яке відбулося 07.10.2015 року, представник апелянта посилався на те, що суд не дослідив всі докази, що є в справі, не витребував необхідні письмові докази у відповідача та взяв до уваги показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_12, які згодом були визнані винними у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України (як завідомо неправдиві показання свідків), що підтверджено ухвалою Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 03.12.2014 року, яку просив долучити до матеріалів справи.

Ухвалою колегії суддів, постановленою на місці, задоволено це клопотання та до матеріалів справи долучено копію ухвали Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 03.12.2014 року (Справа № 318/1254/14-к, номер провадження № 1-кп/318/85/2014). З тексту цієї ухвали вбачається, що свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_12 в ході розгляду даної цивільної справи в суді першої інстанції дали завідомо неправдиві показання щодо відсутності фактів роботи ОСОБА_2 надурочно та у вихідні і святкові дні (т. 4, а. с. 77-80).

В цьому ж судовому засіданні відповідач ФОП ОСОБА_3 просив суд долучити до матеріалів справи постанову слідчого СВ Кам'янсько-Дніпровського РВ ГУМВС України в Запорізькій області від 03.12.2014 року - про закриття кримінального провадження відносно нього - щодо внесення ним недостовірних відомостей протягом 2012 року до офіційних документів бухгалтерського обліку та табелів робочого часу.

Ухвалою колегії суддів, постановленою на місці, задоволено це клопотання та до матеріалів справи долучено копію постанови слідчого СВ Кам'янсько-Дніпровського РВ ГУМВС України в Запорізькій області від 03.12.2014 року - про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_3 З тексту цієї постанови вбачається, що з боку приватного підприємця ОСОБА_3 за час роботи не допускалось порушень законодавства про працю. Працівники в магазині працюють тривалий час та жодного разу від них не було заяв про порушення законодавства про працю. Також в постанові вказано, що в магазині «Господиня» встановлено графік роботи, в трудових договорах встановлено час роботи та умови оплати (т. 4, а. с. 81-82).

Також судовою колегією за попереднім клопотанням представника ОСОБА_2 витребувано з Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області матеріали цивільної справи (Єдиний унікальний номер 318/2005/13-ц) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної з вини працівника (в 2-х томах).

В засіданні суду апеляційної інстанції були досліджені письмові докази, які знаходяться в матеріалах витребуваної цивільної справи (Єдиний унікальний номер 318/2005/13-ц):

-видаткові документи на придбання товарно-матеріальних цінностей (т.1, а. с. 13-59);

-відомість про залишок товару станом на 15.02.2012 р. (т.1, а. с. 60-65);

-книгу відпуску товарно-матеріальних цінностей (т.1, а. с. 66-88);

-накладні на товарно-матеріальні цінності (т.1, а. с. 89-144);

-звіти матеріально-відповідальної особи ОСОБА_2 (т.1, а. с. 145-156);

-відомість про залишок товару станом на 11.12.2012 р. (т.1, а. с. 157-163);

-акт розслідування станом на 11.12.2012 р. (т.1, а. с. 164);

-акт від 12.12.2012 р. (т.1, а. с. 165);

-виписка з наказу № 6 від 12.12.2012 р. про проведення інвентаризації (т.1, а.с.166);

- виписка з наказу № 8 від 14.12.2012 р. про призначення інвентаризаційної комісії (т.1, а. с. 167);

-інвентаризаційний опис станом на 14.12.2012 р. (т.1, а. с. 168-174);

-акт розслідування станом на 14.12.2012 р. (т.1, а. с. 175);

- акт розслідування станом на 16.12.2012 р. (т.1, а. с. 177).

Такі ж саме копії документів щодо обігу товару по магазину, де працювала ОСОБА_2 знаходяться і в матералах даної цивільної справи та були предметом дослідження в суді першої інстанції (т. 1, а. с. 14-145).

Частиною 1 статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (частина 2 статті 233 КЗпП України).

Згідно частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В рішенні Конституційного Суду України № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року зазначено, що положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України у системному зв'язку з положеннями ст. ст. 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

За висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року, положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку із положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України необхідно розуміти так, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а частиною 2 статті 47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Пунктом 4 Постанови КМУ № 1168 від 29.10.2009 року «Деякі питання застосування законодавства про працю фізичною особою, яка використовує найману працю» передбачено, що у разі розірвання трудового договору за ініціативою фізичної особи у випадках, визначених Кодексом законів про працю України, така особа зобов'язана письмово повідомити про свій намір працівникові та у визначені строки провести передбачений законодавством розрахунок.

Згідно пункту 5 Постанови КМУ № 1168 зняття державною службою зайнятості з реєстрації трудового договору у випадках, передбачених пунктом 4 цієї постанови, проводиться за умови подання фізичною особою:

примірника трудового договору;

заяви про зняття трудового договору з реєстрації із зазначенням дати звільнення з роботи працівника та підстав розірвання зазначеного договору;

копій документів, що підтверджують:

надсилання працівникові повідомлення про намір розірвати з ним трудовий договір (рекомендованим листом з повідомленням про вручення). У разі коли вручити поштове відправлення неможливо, подаються копії підтвердних документів;

проведення передбаченого законодавством розрахунку з працівником або копію платіжної відомості із зазначенням суми депонованої заробітної плати.

Відповідно до пункту 9 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю (затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 260 від 08.06.2001 року), зняття з реєстрації трудового договору у разі його розірвання за ініціативою фізичної особи у випадках, визначених Кодексом законів про працю України, за відсутності працівника, проводиться у строк, зазначений в абзаці першому цього пункту, за умови подання фізичною особою (або за нотаріальним дорученням уповноваженою нею особою):

примірника трудового договору;

заяви про зняття трудового договору з реєстрації із зазначенням дати звільнення з роботи працівника та підстав розірвання зазначеного договору;

копій документів, що підтверджують:

надсилання працівникові повідомлення про намір розірвати з ним трудовий договір (рекомендованим листом з повідомленням про вручення). У разі коли вручити поштове відправлення неможливо, подаються копії підтвердних документів;

проведення передбаченого законодавством розрахунку з працівником або копію платіжної відомості із зазначенням суми депонованої заробітної плати.

З матеріалів справи видно, що 14.12.2012 року ФОП ОСОБА_3 видав наказ № 7 про звільнення ОСОБА_2 на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин, допущений 13.12.2012 р. (т.3, а.с. 60).

10.1.2013року розірвання трудового договору з ОСОБА_2 було зареєстровано у Кам'янсько-Дніпровському районному центрі зайнятості на підставі поданих ФОП ОСОБА_3 документів:

*примірника трудового договору із ОСОБА_2 від 09.12.2010 p.;

*заяви про зняття трудового договору із ОСОБА_2 від 09.12.2010 р. з реєстрації із зазначенням дати звільнення з роботи працівника (14.12.2012 р.) та підстав розірвання зазначеного договору (п.4 ст.40 КЗпП України - прогул без поважних причин, допущений 13.12.2012 p.);

*копії листа про запрошення ОСОБА_2 з'явитися до Кам'янсько-Дніпровського районного центру зайнятості для розірвання трудового договору;

*копії поштового повідомлення про вручення 25.12.2012 р. ОСОБА_2 рекомендованого листа про необхідність протягом 3-х днів з'явитися до Кам'янсько-Дніпровського районного центру зайнятості для розірвання трудового договору;

*копії акту від 14.12.2012 р. про відсутність ОСОБА_2 на робочому місці 13.12.2012 р. та 14.12.2012 р. без поважних причин;

*копій розрахунково-платіжних документів про відсутність заборгованості перед працівником ОСОБА_2

Також з матеріалів справи вбачається, що оскільки під час судового розгляду справи позивачем ОСОБА_2 було надано суду першої інстанції листок непрацездатності, згідно якого ОСОБА_2 перебувала на амбулаторному лікуванні у період часу з 14.12.2012 р. по 19.12.2012 р., то ФОП ОСОБА_3 видано новий наказ про звільнення ОСОБА_2 на підставі п.4 ст.40 КЗпП України з 20.12.2012 р. з оплатою часу перебування на лікарняному - не дивлячись на те, що роботодавцю листок непрацездатності наданий не був взагалі.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про звільнення її за власним бажанням не можуть бути задоволені навіть і з тих підстав, що відсутні будь-які заяви ОСОБА_2, подані на ім'я ФОП ОСОБА_3 щодо її звільнення за власним бажанням, як і відсутні будь-які докази щодо звернення ОСОБА_2 з такою заявою.

Згідно довідки відповідача у нього перед ОСОБА_2 відсутня заборгованість по заробітній платі (т. 3, а.с.97).

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 25 березня 2015 року (в цій справі) зазначалося, що судом не встановлені обставини щодо проведення із позивачем розрахунку при звільненні, оскільки у книзі обліку заробітної плати за грудень 2012 року відсутній підпис ОСОБА_2 про отримання винагороди за відпрацьовані нею у грудні 2012 року 9 днів (т. 2, а. с. 197).

При апеляційному розгляді справи встановлено, що заробітна плата за останні 9 днів у грудні 2012 року (що передували звільненню ОСОБА_2) була відповідачем депонована, оскільки ОСОБА_2 з 13 грудня 2012 року на роботі не з'являлась.

На адресу ОСОБА_2 було направлено лист-повідомлення про розірвання трудового договору і необхідність з'явлення в районному центрі зайнятості для оформлення цього, а також для отримання повного розрахунку при звільненні (т.1, а.с.147).

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вказаний лист ОСОБА_2 отримала 25.12.2012 p., але для розірвання трудового договору та отримання розрахунку ані до ФОП ОСОБА_3, ані до Кам'янсько-Дніпровського районного центру зайнятості не з'являлася (т. 1, а. с. 147) .

З тексту листа Кам'янсько-Дніпровського районного центру зайнятості від 16.04.2014 року вбачається, що відповідно до пункту 7 Постанови КМУ № 1168 (від 29.10.2009 року «Деякі питання застосування законодавства про працю фізичною особою, яка використовує найману працю») у випадку відсутності працівника при розторгненні трудового договору, він має право звернутися до центру зайнятості, службова особа якого робить відповідну відмітку на трудовому договорі особи та посвідчує запис про звільнення у трудовій книжці працівника. Станом на 16.04.2014 р. ОСОБА_2 до Кам'янсько-Дніпровського районного центру зайнятості не зверталась ні за посвідченням трудового договору та запису у трудовій книжці, ні з будь-якими заявами чи скаргами (т. 3, а. с. 158).

При апеляційному розгляді справи позивач ОСОБА_2 не заперечувала того факту, що вона до теперішнього часу не зверталася до ОСОБА_3 за отриманням розрахунку при звільненні.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення 2552, 17 грн. заробітку за період неоформлених трудових відносин - під час виконання нею трудових обов'язків до укладання трудового договору, слід вказати наступне. Згідно частини 2 статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Пунктом 6 частини 1 статті 24 КЗпП України встановлено, що додержання письмової форми є обов'язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою.

Як вже зазначалося, 09 грудня 2010 року між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено трудовий договір, зареєстрований у Кам'янсько-Дніпровському районному центрі зайнятості за № 0 від 09.12.2010 p., копія якого знаходиться в матеріалах справи (т.1, а. с.10).

Будь-яких доказів щодо виконання ОСОБА_2 трудових обов'язків без укладення трудового договору позивачем не надано, до прокуратури або до територіальних органів Державної інспекції України з питань праці з цього приводу ОСОБА_2 не зверталась, а тому ці вимоги є необгрунтованими.

Також є недоведеними позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача 10 832,00 грн. - яка на думку позивача була неправомірно відрахована з її заробітної плати в рахунок погашення виявленої недостачі.

З матеріалів справи видно, що ці позовні вимоги виникли з приводу того, що в первісному позові ФОП ОСОБА_3 було вказано, що проведеною 23.11.2011 р. інвентаризацією у матеріально-відповідальної особи ОСОБА_2 була виявлена недостача товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 10 342,00 грн., яка була відшкодована вирахуванням з заробітної плати. Проте, таке твердження є помилковим, оскільки недостача відшкодовувалася ОСОБА_2 в добровільному порядку за рахунок власних коштів. Це підтверджується наявними в матеріалах справи записами у книзі обліку заробітної плати - з яких видно, що заробітна плата ОСОБА_2 нараховувалася та отримувалася нею особисто у повному обсязі, про що свідчать її підписи про отримання заробітної плати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення 19733,34 грн. заборгованості по компенсаціям за роботу у вихідні, святкові дні та роботу у надурочний час також не знайшли підтвердження при судовому розгляді. Так, згідно частини 1 статіт 50 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. На підставі частини 1 статті 52 КЗпП України для працівників установлюється п'ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями.

Норми тривалості робочого часу для ОСОБА_2 були визначені у п.4 трудового договорі від 09.12.2010 р. з 08 до 17 години з перервою на обід тривалістю 1 година. За умовами п.5 трудового договору від 09.12.2010 р. ОСОБА_2 надавалося два вихідні дні на тиждень у суботу та неділю, за згодою сторін вихідні дні можуть зміщуватися. До виконання надурочних робіт чи робіт у вихідні та святкові дні ОСОБА_2 не залучалася. Згідно табелю обліку використання робочого часу позивач мала восьмигодинний робочий день та мала два вихідні на тиждень (т. 2, а.с.199-210). Належних та допустимих доказів про виконання ОСОБА_2 надурочних робіт і роботи у вихідні та святкові дні суду не надано, до прокуратури або до територіальних органів Державної інспекції України з питань праці з цього приводу ОСОБА_2 не зверталась.

Посилання позивача на те, що вона за час роботи у відповідача не отримувала щорічну відпустку спростовується наказом № 1 від 02.01.2012 р (т. 3, а. с. 59).

За змістом частини 1 статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідача 2552,17 грн. заборгованості по заробітній платі за період неоформлених трудових стосунків, 10832 грн. заборгованості по заробітній платі за період оформлених трудових стосунків, 19733,34 грн. заборгованості по компенсаціям за роботу у вихідні, святкові дні та роботу у надурочний час, 12118 грн. в якості оплати вимушеного прогулу, 12118 грн. в якості відповідальності за затримку належного розрахунку, 3450,20 грн. в якості компенсації за невикористані дні щорічних відпусток - з підстав недоведеності та необгрунтованості, відповідають приписам статті 213 ЦПК України, оскільки ухвалено на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки позивачеві ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні її позовних вимог, то вважається, що її права не порушено, а тому відстуні підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та про присудження на її користь судових витрат. Таким чином, є вірним висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення 10000 грн. в якості компенсації спричиненої моральної шкоди та судових витрат.

Із апеляційної скарги вбачається, що інші доводи не мають належного обґрунтування у чому полягає порушення вимог матеріального і процесуального права, а тому не дають підстав для висновку щодо незаконності чи неправильності оскаржуваного судового рішення, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 04 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: