Єдиний унікальний номер 240/631/14-ц Номер провадження 22-ц/775/229/2015
Головуючий першої інстанції Щербак Ю.В.
Доповідач Осипчук О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

„22 липня 2015 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді: Осипчук О.В.

суддів: Біляєвої О.М., Тимченко О.О.

при секретарі: Баранові В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Артемівську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Екопрод» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 21 травня 2015 року ,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 21 травня 2015 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів скарги посилається на те, що суд не вірно застосував вимоги ст. 15 Закону України «Про оренду землі» і не врахував редакцію цієї статті станом на дату підписання договору 5.03.2008 року. Суд не зважив на те, що в договорі сторони не визначили, хто буде нести ризик випадкового знищення або пошкодження обєкта оренди, і таким чином в договорі відсутня така суттєва умова. Суд безпідставно дійшов висновку, що така умова договору як «умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки» віднесена до суттєвих тільки з 14 жовтня 2008 року, тобто після укладення спірного договору, і не врахував, що державна реєстрація договору оренди відбулася тільки 09.04.2012 року і з цієї дати договір вважається вчиненим. Також є безпідставними висновки суду про отримання позивачкою у період 2008-2014 років орендної плати, оскільки представник позивача цього не визнавав, а відповідач не надав жодного доказу виплати орендної плати. Крім того суд безпідставно не взяв до уваги відсутність акту визначення меж земельної ділянки в натурі.

Сторони до апеляційного суду не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення судових повісток та відправлення телефонограм, які отримали 15 липня 2015 року їх представники і які зареєстровані в Журналі телефонограм № 3 за порядковими номерами 156,157 (а.с. 102,103).

Відповідно до ст.. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Приймаючи до уваги, що сторони, які завчасно повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином, до суду не зявилися і не надали клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин, апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у їх відсутність.

Апеляційний суд вважає, що скаргазадоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції визнано встановленим, що ОСОБА_1 на підставі державного акту серії IV-DH № 046682, виданого 03.09.2002 року, належить земельна ділянка площею 5.96 га, що розташована на території Микільської сільської ради Олександрівського району Донецької області. Згідно договору оренди землі від 05.03.2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством закритого типу з іноземними інвестиціями «ОСОБА_3Т.», правонаступником якого є ПрАТ «Екопрод», укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 15 років з виплатою орендної плати у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки у натуральній формі. Зазначений договір зареєстровано у відділі Держкомзему Олександрівського району 09 квітня 2012 року за № 00688.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами досягнута домовленість з усіх істотних умов договору оренди, що відповідали діючому на час укладення договору законодавству та здійснена державна реєстрація договору. Відповідач тривалий час користувався земельною ділянкою ОСОБА_1, яка на час укладання договору оренди погодилася з умовами договору та підписала його. Підстави визнання договору оренди земельної ділянки відсутні, тому позов задоволенню не підлягає.

Апеляційний суд вважає висновки суду законними та обґрунтованими.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ч.1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Довід скарги позивачки стосовно того, що орендар повинен був узгодити з нею істотні умови договору оренди станом на день державної реєстрації договору оренди є безпідставним, оскільки правове значення має наявність у сторони договору волі на його укладення на момент досягнення з іншою стороною договору згоди в належній формі з усіх істотних умов договору, а не на момент державної реєстрації цього договору.

Також не приймається до уваги довід скарги про те, що договір оренди земельної ділянки вважається вчиненим з моменту його державної реєстрації з огляду на наступне.

За змістом ст.ст. 18,20 Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХIV «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі, скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору.

Разом із тим цивільні права та обовязки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. У момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладення договору.

Вирішуючи спір про визнання договору оренди землі недійсним у звязку з відсутністю в ньому передбаченої ч.1 ст. 15 Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХIV «Про оренду землі» істотної умови, застосуванню підлягає ст. 15 цього Закону в редакції, яка була чинною на момент укладення договору оренди, а не на момент його державної реєстрації.

Вказана позиція викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-162цс13.

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що на момент укладення спірного договору не було законодавчо визначено обовязку зазначення умов передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, тому вимоги позивачки про визнання договору недійсним з цієї підстави задоволенню не підлягають.

Також правомірним є висновок суду першої інстанції щодо того, що така суттєва умова договору як «ризик випадкового знищення або пошкодження обєкту оренди або його частини» зазначена сторонами в п. 32 договору, відповідно до якого такий ризик несе саме орендодавець, а варіант покладення ризику на орендаря зазначено в дужках і використання саме цього альтернативного варіанту сторонами в договорі не узгоджене, тому довід скарги в цій частині є безпідставним.

Посилання в скарзі на те, що відповідачем не надано доказів проведення орендної плати з позивачкою за період 2008-2014 роки до уваги не приймається, оскільки позивачка в своїй позовній заяві не зазначала, що орендар порушує умови договору і не сплачує орендну плату.

Відповідно до п. «д» ч.1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Відповідно до ч.1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обовязків, передбачених ст.ст. 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

За змістом зазначених норм договір оренди землі можливо розірвати лише в разі систематичної несплати орендної плати, разове порушення умов договору у цій частині не є підставою для його розірвання. (постанова Верховного Суду України від 123 грудня 2012 року у справі № 6-146цс12).

Таким чином, в разі систематичної несплати орендної плати позивачка може звернутися до суду з позовом про розірвання договору оренди, а предметом судового розгляду по цій справі є визнання недійсним договору оренди земельної ділянки з певних підстав.

Також апеляційний суд погоджується з висновками суду про безпідставність позовних вимог щодо визнання недійсним спірного договору з підстави відсутності акту прийому-передачі обєкту оренди, оскільки пунктом 18 укладеного між сторонами договору оренди передбачено передання земельної ділянки в оренду без розроблення проекту її відведення, а копія державного акту, при виготовленні, видачі та реєстрації якого було складено план та схему земельної ділянки, є складовою договору оренди землі і достатнім документом, який ідентифікує земельну ділянку. Крім того, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція) від 12 лютого 2015 року акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), як невідємна частина договору оренди виключений.

Виходячи з того, що відповідно до статті 3 ЦПК України та статті 15 ЦК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, позивачка не довела суду у чому саме полягає порушення її законних прав орендодавця внаслідок укладання спірного договору.

Суд першої інстанції всебічно і повно зясував обставини справи, перевірив доводи сторін і постановив обґрунтоване рішення з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування немає.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального або процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307,308,313,315 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 21травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуючий: Судді: