АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Музичко С.Г., Саліхова В.В.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 5 травня 2015р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановила:

у серпні 2014р. позивач звернувся до суду з позовом, який уточнював під час судового розгляду, і просив стягнути з відповідача проценти за безпідставно набуті грошові кошти та їх утримання у розмірі 14 035,90 євро та 5 552,82грн., інфляційні втрати у сумі 161 005,17грн. та 3% річних у сумі 25366,47грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 грудня 2012р. з відповідача на його користь стягнуто 428 170грн. 52коп., судові витрати у сумі 1 820грн. та 16 000грн. На час звернення до суду з даним позовом рішення суду відповідачем не виконано, тому вона зобов'язана сплатити проценти за користування грошовими коштами, а також інфляційні втрати та 3% річних.

Рішенням суду від 5 травня 2015р. позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних у сумі 25 366грн. 47коп., інфляційні втрати у сумі 6 433грн. 02коп. та 318грн. судового збору.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення відповідача та її представника, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 грудня 2012р., яке змінено рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2013р. з відповідача на користь позивача стягнуто грошові кошти у сумі 40 650 євро, що за курсом НБУ становить 428 170грн. 52коп., 16 000грн. та повернення судового збору у сумі 1820грн.

23 травня 2013р. державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/1229/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Диба О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
Оболонського районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження по

примусовому виконанню рішення суду, яке закінчено 11 березня 2015р. у зв'язку із

- 2 -

виконанням.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що індексації підлягає грошова одиниця Україні - гривня, а грошове зобов'язання відповідача було виражено у іноземній валюті, тому підлягає поверненню у гривні по курсу НБУ на момент виплати.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Частиною 1 статті 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Саме з цих норм матеріального права виходили суди стягуючи з відповідача на користь позивача 428 170грн. 52коп. і відповідно до рішення суду від 18 квітня 2013р. у відповідача виник обов'язок повернути позивачу визначену судом суму у гривні.

Суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що у рішенні суду від 18 квітня 2013р. не зазначено, що стягненню з відповідача підлягає сума, яка еквівалентна 40 650 євро по курсу НБУ на момент сплати.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення зобов'язання встановлює договори та інші правочини.

З матеріалів справи вбачається, що правовідносини сторін виникли на підставі домовленості ОСОБА_5, яка діяла від імені ОСОБА_2, та ОСОБА_1 про купівлю-продаж садового будинку та частини земельної ділянки. На виконання цієї домовленості позивачем було передано 40 650 євро та 16 000грн., які у подальшому були стягнені з відповідача, оскільки договір купівлі-продажу між сторонами укладений не був.

Отже, між сторонами виникли договірні правовідносини, які не були належним чином оформлені та виконані, а тому у відповідача виникло грошове зобов'язання повернути отримані відповідно до усного договору з позивачем грошові кошти.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки відповідачем грошове зобов'язання у сумі 444 170грн. 52коп. було виконано тільки 11 березня 2015р., колегія суддів вважає, що позивачем заявлені правомірні вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних із вказаної суми.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що на судові витрати у сумі 1820грн. не підлягають

нарахуванню інфляційні втрати та 3% річних, оскільки вони не є грошовим зобов'язанням у

- 3 -

розумінні статей 11 та 509 ЦК України.

Посилання відповідача на те, що вона не мала можливості повернути позивачу грошові кошти, оскільки на все її майно накладено арешт державною виконавчою службою, не може бути підставою для звільнення боржника від відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов'язання, оскільки положення вказаної норми матеріального права такого не передбачають.

Оскільки рішення суду в цій частині ухвалено з неправильним застосуванням судом норм матеріального права, воно підлягає зміні, а з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 160 345грн. 55коп. інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 25 262грн. 96коп., а всього 185 608грн. 51коп.

Розмір інфляційних втрат обраховується шляхом множення суми заборгованості 144170,52грн. на сукупний індекс інфляції за період прострочки виплати заборгованості, який з 19 квітня 2013р. по 11 березня 2015р. становить 136,1%.

Розрахунок 3 % річних виконується за формулою: 144170,52 х 3 х 692 (кількість днів прострочки) : 365 : 100.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України рішення суду підлягає зміні і в частині стягнення з відповідача судового збору, сплаченого позивачем, розмір якого визначається пропорційно до задоволених позовних вимог у сумі 1856грн. 09коп.

Крім того, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме у сумі 928грн. 04коп.

Доводи апелянта, що судом неправомірно не стягнені з відповідача проценти за користування безпідставно отриманими грошовими коштами, колегія суддів вважає безпідставними.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Майно не можевважатися набутим чи збереженим бездостатніх правових підстав, якщо це відбулосяв не заборонений цивільним законодавством спосіб з метоюзабезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин умайбутньому певних цивільних правта обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи іншихюридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбаченічастиною другою статті 11 ЦК України.

Уразі виникнення спору стосовно набуттямайна або його збереженнябез достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судомположень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числій щодо зобов'язання повернути майнопозивачу. Такі правові висновки були зроблені Верховним Судом України у справах 6-88цс13 та 6-100цс15.

Отже, відсутні підставі для застосування до спірних правовідносин, як статті 1212, так і статті 1214 ЦК України.

Оскільки між сторонами не був укладений договір позики, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відсутність підстав для застосування до правовідносин сторін положення ст. 1048 ЦК України.

Також колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для застосування аналогії закону, оскільки правовідносини сторін врегульовані нормами цивільного права та Цивільного Кодексу України.

За таких обставин, рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування грошовими коштами ухвалено судом з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в цій частині

- 4 -

колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 5 травня 2015р. змінити, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 185 608грн. 51коп. та повернення судового збору у сумі 2784грн. 13коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цитвільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: