АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/1138/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області в складі:

головуючого судді - Гринчука Р.С.,

суддів: Костенка А.М., Грох Л.М.,

при секретарі Гриньовій А.М.,

з участю ОСОБА_1 та її представника - адвоката Соловя О.В.,

ОСОБА_3.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення 3% річних, інфляційних, моральної шкоди та судових витрат з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 13 листопада 2014 року, -

встановила:

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3. зі збільшеними під час судового розгляду позовними вимогами про стягнення 3% річних в сумі 2107,30 грн., 5863,49 грн. інфляційних, 5000 грн. моральної шкоди, 243,60 грн. судових витрат у вигляді судового збору та 600 грн. судових витрат у вигляді витрат на правову допомогу.

На обґрунтування позову зазначила, що рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області від 27 грудня 2012 року на її користь з ОСОБА_3. стягнуто 48 620 грн. авансового платежу, з яких частково сплачено лише 6 088,20 грн. під час виконання рішення в примусовому порядку органами ДВС.

За таких обставин, з посиланням на ст. 625 ЦК України позивач просила суд стягнути з відповідача вищевказані суми.

Рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області від 13 листопада 2014 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 17 грудня 2014 року в задоволенні позову було відмолено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня 2015 року було скасовано вищевказану ухвалу апеляційного суду від 17 грудня 2014 року, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному об'ємі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

На обґрунтування доводів скарги апелянт зазначила, що оскільки між сторонами мають місце договірні відносини з приводу повернення авансового платежу, тому невиконання умов такого договору з боку боржника, відповідача ОСОБА_3., є простроченням грошового зобов'язання і відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України остання повинна нести відповідальність у вигляд сплати додаткових грошових коштів.

В суді апелянт та його представник підтримали доводи апеляційної скарги.

Відповідач в судовому засіданні заперечила проти апеляційної скарги, вказавши на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 309 цього Кодексу визначено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи, допустив порушення норм матеріального права, в зв'язку з чим оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Судом встановлено, що рішенням Новоушицького районного суду від 27.12.2012 року, яке набрало законної сили 23.10.2013 року, з ОСОБА_3. на користь ОСОБА_1 стягнуто 48 000 грн. авансу та 620 грн. судових витрат. Цим рішенням встановлено, що на підставі письмової розписки від 20.12.2007 року відповідач отримала у позивача 8 000 дол. США в якості авансового платежу за житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 Відповідно до умов вказаної розписки у випадку невнесення решти суми вартості будинку до 30.04.2008 року ОСОБА_3. зобов'язувалася повернути вказаний авансовий внесок за вирахуванням оплати за проживання, комунальних послуг та нанесення збитків, якщо такі матимуть місце. Таким чином, враховуючи вимоги ст. 635 ЦК України, між сторонами було укладено попередній договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку.

В процесі примусового виконання рішення суду від 27.12.2012 року відділом ДВС Новоушицького районного управління юстиції з ОСОБА_3. на користь ОСОБА_1 стягнуто 6 088 грн. 20 коп.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що до спірних правовідносин положення ст. 625 ЦК України не підлягають застосуванню, оскільки грошові кошти, стягнуті за вищевказаним рішенням суду не є грошовим зобов'язанням у розумінні норм ЦК України.

Такий висновок суд є помилковим.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня 2015 року було визначено, що в даному випадку між сторонами виникли договірні правовідносини з приводу виконання попереднього договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного між сторонами 20.12.2007 року, тому має місце грошове зобов'язання щодо повернення ОСОБА_3. для ОСОБА_1 грошових коштів, отриманих нею в якості авансу за придбання будинку, яке в результаті не відбулося через небажання потенційного покупця.

Згідно з ч.ч. 1 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити грошові кошти тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення зобов'язання є договори та інші правочини.

Таким чином, враховуючи фактичні обставини справи, вимоги ст.ст. 510, 524, 533-535, 625 ЦК України, у даному випадку має місце грошове зобов'язання, яке виникло між ОСОБА_1 та ОСОБА_3. з приводу невиконання умов попереднього договору купівлі-продажу житлового будинку від 20.12.2012 року в частині зобов'язання відповідача спалити на користь позивача отриману суму авансового платежу в розмір 8 000 дол. США у разі, якщо остання не сплатить усієї суми вартості будинку до 30.04.2008 року. 2 000 дол. США з цієї суми було добровільно сплачено ОСОБА_3., 6 088/,20 грн. стягнуто в процесі примусового виконання рішення суду, а залишок боргу в розмірі 42 531,80 грн. існує до цього часу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_3. 3% річних та інфляційних в розмірах, вказаних у заяві про збільшення позовних вимог від 13.10.2014 року, враховуючи, що правильність проведеного розрахунку вказаних сум відповідачем не оспорюється, порушень нормативних актів при розрахунку судом не встановлено.

В той же час вимоги позивача про стягнення моральної шкоди з відповідача до задоволення не підлягають, оскільки з урахуванням вимог ст.ст. 23, 1167 ЦК України, відшкодування моральної шкоди за невиконання договірного зобов'язання законом не передбачено, а в договорі від 20.12.2007 року відповідні положення про можливість відшкодування моральної шкоди не відображені.

Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ч. 2 ст. 84 ЦПК України граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правової допомоги), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. До складу витрат входять лише фактично сплачені стороною витрати.

Статтею 1 Закону України від 20.12.2011 року, № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

В справі міститься договір про надання правової допомоги від 16.09.2014 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Соловєм О.В., відповідно до якого останній бере на себе зобов'язання представляти інтереси ОСОБА_1 у судах України різних інстанцій з усіма права, наданими процесуальним законом стороні.

В матеріалах справи міститься віддрукована адвокатом Соловєм О.В. квитанція №3, в які вказано про те, що 13.11.2014 року ОСОБА_1 йому сплатила гонорар в сумі 600 грн. згідно з договором про надання адвокатських послуг.

Однак зміст вказаного документу, з урахуванням вищевказаного а також ст.ст. 58, 59 ЦПК України, не можна вважати належним та допустимим доказом понесення позивачем витрат по оплаті правової допомоги адвоката Соловя О.В., тому він не може бути прийнятий до уваги апеляційним судом.

Інших об'єктивних даних на підтвердження понесених витрат на оплату правової допомоги справа не містить, тому у стягненні 600 грн. судових витрат слід відмовити.

Також необхідно зазначити, що, як вбачається з матеріалів справи, вищевказана квитанція №3 на була предметом дослідження судом першої інстанції і була приєднана до справи після проголошення судом оскаржуваного рішення від 13.11.2014 року, в якості додатку до апеляційної скарги (а.с. 87).

Враховуючи, що розмір судового збору, який був сплачений позивачем при поданні позову до суду першої інстанції становить 243,60 грн., хоча він містить вимоги як майнового так і немайнового характеру, тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в повному розмірі, відповідно до задоволених судом вимог майнового характеру в повному об'ємі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 13 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2107 грн. 30 коп. в якості 3% річних, 5863 грн. 49 коп. інфляційних втрат та 243 грн. 60 коп. судових витрат у вигляді сплаченого судового збору.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/ Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду Р.С. Гринчук

Головуючий у першій інстанції - Шуригіна О.В. Доповідач - Гринчук Р.С.

Категорія № 59