ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/286/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2015 р. Дарницький районний суд міста Києва

в складі: головуючого судді ЛЕОНТЮК Л.К.

за участю секретаря ДРАГА О.А.

сторін:

позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві

цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, Регіональне відділення фонду Державного майна України у Житомирській області про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору позики удаваним та недійсним , суд

в с т а н о в и в :

У червні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4, в ході судового засідання залучені в якості третіх осіб: ОСОБА_6, ОСОБА_7, Регіональне відділення фонду Державного майна України у Житомирській області про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди, свої вимоги мотивувавши тим, що 27 квітня 2011 року між ним та відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8

Згідно п. 1 даного Договору, ОСОБА_4 отримав від нього грошові кошти в розмірі 210 286, 56 (двісті десять тисяч двісті вісімдесят шість гривень 56 коп.), що в еквіваленті відповідно до курсу Національного банку України станом на 27 квітня 2011 року складало 26 400 (двадцять шість тисяч чотириста) доларів США.

Отриману суму відповідач зобов'язувався повернути йому готівкою до 28 червня 2011 року (п. 2 Договору). Збільшуючи та уточнюючи позовні вимоги , згідно останньої заяви про збільшення позовних вимог він просить стягнути з ОСОБА_4 на його користь борг у сумі 652 489 гривень 53 копійки ( шістсот п'ятдесят дві тисячі чотириста вісімдесят дев'ять гривень 53 копійки ) із яких :

- 210 286 ( двісті десять тисяч двісті вісімдесят шість) гривень 56 копійок - основний борг за договором позики;

- 204 074 ( двісті чотири тисячі сімдесят чотири) гривні 28 копійок - штрафна складова заборгованості ( неустойка):

- 159 817 ( сто п"ятдесят дев"ять тисяч вісімсот сімнадцять) гривень 78 копійок - інфляційна складова заборгованості;

- 28 310 ( двадцять вісім тисяч триста десять) гривень 91 копійка - 3% річних, а також просить стягнути моральну шкоду, яку він оцінює у 50 000 гривень.

В свою чергу відповідач ОСОБА_4 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_2, залучивши в якості третіх осіб: ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору позики удаваним та недійсним, свої вимоги мотивувавши, тим що 27 квітня 2011 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, що посвідчений нотаріусом за № 701 відповідно до якого передбачено зобов'язання ОСОБА_2 передати фінансові кошти в сумі 26 400. 00 дол..США. на виконання даного договору фактично отримано 22 000 ( двадцять дві тисячі ) доларівСША

За умовами договору позика надавалась строком на 2 місяці, що від суми 22 000 ( двадцять дві тисячі ) доларів США становить 4 400 ( чотири тисячі чотириста ) доларів США. а разом з відсотками до повернення належить 26 400 ( двадцять шість тисяч чотириста ) доларів США. що і відображено в договорі.

Такми чином укладаючи удаваний договір позики, що посвідчений нотаріусом за № 701 сторони мали на меті укласти його як договір про надання кредиту, але на момент його підписання вважає, що це суперечило Закону України " Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг ", у зв"язку з цим просить визнати договір позики посвідчений нотаріусом 27 квітня 2011 року № 701 удаваною угодою та визнати недійсним з застосуванням правових наслідків недійсності.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник за довіреністю від 23 листопада 2015 року ОСОБА_3, яка діє за довіреністю НАО 744500 від 23.11. 2015 року, первинні уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд задовольнити позов, щодо зустрічних позовних вимог просили суд відмовити у їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення первинного позову заперечив в повному обсязі, та просив суд відмовити у його задоволенні, зустрічні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник третьої особи Регіонального відділення фонду Державного майна України у Житомирській області за довіреністю № 353 від 01 жовтня 2015 року ОСОБА_5 вирішення справи залишила на розсуд суду.

Треті особи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судове засідання не з"явилися про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, своєю письмовою заявою просили проводити судове засідання за їх відсутності.

Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, та представника третьої особи вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що первинні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, щодо зустрічних позовних вимог слід відмовити в повному обсязі, з наступних підстав.

ОСОБА_9 до положень п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

ОСОБА_9 до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що 27 квітня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, що посвідчений нотаріусом за № 701 відповідно до якого передбачено зобов'язання ОСОБА_2 передати фінансові кошти в сумі 26 400. 00 дол.США.

Згідно п. 1 даного Договору, ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 210 286, 56 (двісті десять тисяч двісті вісімдесят шість гривень 56 коп.), що в еквіваленті відповідно до курсу Національного банку України станом на 27 квітня 2011 року складало 26 400 (двадцять шість тисяч чотириста) доларів США.( т.1, а.с. 11-12).

Згідно з ч. 1 ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

ОСОБА_9 до положень ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на сьогодні встановлені Декретом № 15-93, «Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України», затвердженими постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 р. № 200, «Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України», затвердженим постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2000 р. № 520, та іншими документами.

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з пунктами 1 та 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди, у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу.

Частиною 1 ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63цс13 встановлена правова позиція, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

ОСОБА_9 до ст.509 ЦК України, кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позов в наведеній частині вимог є обґрунтований і може бути задоволений на підставі ст. ст. 509, 526, 1046, 1049 ЦК України.

Окрім того, пунктом 7 Договору позики передбачено, позика є безвідсотковою. У разі порушення позичальником строків повернення грошових коштів, позичальник зобов"язаний сплатити штраф - 557,58 гривень, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 27 квітня 2011 року складає 70 доларів США, за кожний день прострочення .

Враховуючи те, що неустойка може стягуватись не більш аніж рік , штрафна складова заборгованості дорівнює (557,58 х 366)= 204 074 гривні 28 копійок.

Отже, сторони договору позики самостійно встановлюють розмір, методику обчислення процентної ставки за договором й порядок одержання процентів, що прямо передбачено законом (ч. 1 ст. 1048 ЦК), і це повністю відповідає принципу цивільного права - свободі договору (ст. З ЦК). Отже, сторони можуть вибрати просту форму нарахування процентів і в цьому випадку вони нараховуються лише на суму позики, або більш складну форму, згідно з якою проценти нараховуються на суму позики і на нараховані, але невиплачені проценти. Проте це правило (так зване проценти на проценти) може діяти лише в контексті диспозитивності положення ч. 1 ст. 1048 ЦК і не може застосовуватися до ст. 625 ЦК.

Так, відповідно до ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки не поширюється на проценти, що виплачуються позичальником за користування позикою та яка нараховується згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК, оскільки такі проценти, як уже зазначалось, є платою за користування грошима і підлягають оплаті позикодавцю за правилами про основний грошовий борг.

Разом з тим, позивачем заявлено до стягнення 159 817 ( сто п"ятдесят дев"ять тисяч вісімсот сімнадцять) гривень 78 копійок - інфляційна складова заборгованості;

та 28 310 ( двадцять вісім тисяч триста десять) гривень 91 копійка - 3% річних.

Розрахунок розміру цих вимог, позивачем здійснено за період з дня закінчення дії договору позики і до дня звернення до суду з дійсним позовом.

Згідно з ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідач грошової суми не повернув, нараховану пеню не сплатив

ОСОБА_9 до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Ст. 360 - 7 ЦПК України передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Крім цього, статтями 526 та 629 ЦК України передбачено, що зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, договір є обов"язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов"язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

ОСОБА_9 до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

ОСОБА_9 до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно ч.2 ст.615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Згідно ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він відповідно до ст. 625 ЦК України зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Згідно з вимогами ч.2 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

На підставі вищевикладеного, суд, аналізуючи надані докази, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до висновку, що відповідач не виконав зобов'язань за договором позики, а тому приходить до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення позики, 3% річних та інфляційних витрат у повному обсязі, згідно наданого розрахунку ( а.с. 5- 8).

Як вбачається з розрахунку наданого позивачем та його представником станом на 22.12.2015 року включно термін прострочення заборгованості складає 1638 днів:

2011

- 3% річних від суми боргу за один день складає (210 286,56 х 3/100)/365=17,2838 грн.

- 3% річних від простроченої заборгованості складають 17,2838 х 1638 = 28 310 гривень 91 копійка (двадцять вісім тисяч триста десять гривень 91 копійка).

Згідно з офіційними даними Міністерства фінансів України індекс інфляції за весь термін прострочення заборгованості склав 176,0 % :

Таким чином станом на 22 грудня 2015 року інфляційна складова заборгованості дорівнює (210 286,56/100x176,0)= 159 817 гривень 78 копійок (сто п'ятдесят дев'ять тисяч вісімсот сімнадцять гривень 78 копійок).

Отже, станом на 22 грудня 2015 року загальна сума заборгованості, з урахуванням 3% річних від простроченої заборгованості, встановленого індексу інфляції, штрафної складової заборгованості, дорівнює:

(210 286, 56 + 28 310, 91 + 159 817, 78 + 204 074, 28 ) = 602 489 гривень 53 копійки ( шістсот дві тисячі чотириста вісімдесят дев'ять гривень 53 копійки ).

Вказана заборгованість підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Разом з тим, право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду (постанова Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року № 4).

Про те, в порушення вимог чинного законодавства, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження спричиненої моральної шкоди, не зазначено наявність моральної шкоди, яких саме страждань зазнав позивач, не доведено причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та моральною шкодою та з яких саме обставин виходив позивач, визначаючи розмір компенсації 50 000 ( п"ятдесят тисяч) гривень.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України).

ОСОБА_9 до роз'яснень, які містяться в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (далі - Постанова) під моральною шкодою слід розуміти втрати не майнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконним діями або бездіяльністю інших осіб.

ОСОБА_9 до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 4 Постанови роз'яснено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування позовних вимог про відшкодування моральної шкоди позивач ОСОБА_2 зазначив, що відповідач протягом тривалого часу не повертав йому кошти та фактично ухилявся від взятих на себе зобов"язань, своїми діями завдав йому душевних хвилювань та страждань.

Беручи до уваги наведені обставини та положення закону, суд приходить до висновку, що не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача, зокрема завданням позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат не майнового характеру діями чи бездіяльністю відповідача.

Крім цього, позивачем не надано суду доказів наявності моральної шкоди, протиправності діяння чи без діяння відповідача, наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини відповідача в її заподіянні, а надані пояснення позивачем у судовому засіданні , щодо душевних страждань не є належними доказами в розумінні ст. 58 ЦПК України, які містять інформацію щодо предмета доказування, а тому в частині відшкодування моральної шкоди позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо зустрічних позовних вимог, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Позика - це фінансовий кредит, який надається з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів до фінансових послуг, тому позика, яку ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 є фінансовим кредитом, і останній мав отримати ліцензію на здійснення фінансових послуг, а отже твердження відповідача ОСОБА_4 не є грунтовними та не мають правових підстав. ОСОБА_9 до частини 1 статті 345 Господарського кодексу України кредитні операції полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах і на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) і громадян. Те ж випливає зі статей 2 і 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність". Згідно з частиною 2 статті 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

ОСОБА_9 до Ліцензійних умов здійснення діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів кредитними установами, затверджених розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 18 жовтня 2005 pоку N 4802, ліцензіат визначається як кредитна установа, що одержала ліцензію на здійснення діяльності по наданню фінансових кредитів за рахунок залучених коштів. Отже, важливою ознакою кредиту законодавство України визначає залучення коштів (на поворотній основі) від інших осіб для їхнього надання третім особам.

ОСОБА_9 до частини 3 статті 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" надавати фінансові кредити за рахунок залучених грошових коштів має право тільки кредитна установа на підставі виданої ліцензії. Отже, якщо надання грошової позики за власний рахунок не супроводжується прямим або опосередкованим залученням коштів або інших фінансових активів від інших осіб, то така операція не вимагає одержання ліцензії.

Відповідач у своєї зустрічній позовній заяві посилається на пункт 6 статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", в якому зазначено, що до фінансових послуг відноситься надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. ОСОБА_9 не взяв до уваги пункт 5 частини 1 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", в якому дана дефініція поняття терміну «фінансова послуга»: фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. ОСОБА_9 до цієї дефініції фінансові послуги здійснюються в інтересах третіх осіб. У договорі позики, який був укладений між Позивачем і Відповідачем, не зазначено жодної третьої особи. І не зазначено саме тому, що вищезазначений договір позики не є фінансовою послугою.

Таким чином, оскільки Позивач позичав Відповідачу власні кошти, висновок Відповідача, що позика, яку він отримав від Позивача, є фінансовим кредитом та її надання вимагає наявність відповідної ліцензії, не має жодних правових підстав.

ОСОБА_9 до частини 1 статті 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Відповідач стверджує, що договір позики укладався з метою приховати кредитний договір з наданням коштів під відсотки. Це твердження не відповідає дійсності та не має жодних правових підстав з урахуванням вищезазначених у пункті 1 доводів, оскільки Позивач позичав Відповідачу саме власні кошти та позика була безпроцентною згідно з пунктом 7 Договору позики.

Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

ОСОБА_9 до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Договір позики між Позивачем і Відповідачем повністю відповідає нормам Цивільного кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, жодним чином не суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною 2 статті 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Як Позивач, так і Відповідач жодним чином не обмежені в своїй цивільної дієздатності.

ОСОБА_9 до частини 3 статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідач з власної волі звернувся до Позивача з проханням позичить йому гроші. Позивач не примушував Відповідача звертатись саме до нього з цим проханням. Тобто звернення Відповідача саме до Позивача відповідало внутрішній волі Відповідача, його поведінка засвідчувала його волю до настання відповідних правових наслідків - отримання від Позивача позики.

Згідно з частиною 5 статті 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Договір позики між Позивачем і Відповідачем був спрямований на реальне настання правових наслідків, і ці правові наслідки наступили: Відповідач отримав від Позивача позику у сумі 210 286,56 гривень (двісті десять тисяч двісті вісімдесят шість гривень 56 копійок).

Таким чином, відсутні правові підстави для визнання договору позики, який був укладений між Позивачем і Відповідачем, недійсним.

Оскільки договір позики між Позивачем і Відповідачем не є фінансовою послугою, до нього не можна застосовувати норми Закону України « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Згідно з абзацом 2 частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Законодавство України прямо зазначає перелік істотних умов того чи іншого договору. Такий підхід застосовується і в положеннях Цивільного кодексу України, зокрема, перелік істотних умов договорів прямо визначається, наприклад, у статтях 695 (Особливості оплати товару з розстроченням платежу), 982 (Істотні умови договору страхування), 1035 (Істотні умови договору управління майном) Цивільного кодексу України.

ОСОБА_9 до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого не майнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи, до яких, зокрема, законодавцем віднесено визнання права.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

ОСОБА_9 до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 654 ( три тисячі шістсот п"ятдесят чотири) гривні, а різниця судового збору при збільшенні позовних вимог на користь держави в розмірі 2 370 ( дві тисячі триста сімдесят ) гривень 90 копійок .

На підставі вищевикладеного та п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 23, 203, 215, 235, 526, 610, 625, 638, 695 , 982 1035, 1046, 1047, 1049 ЦК України ст. 345 Господарського кодексу України , Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди », Законом України " Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг ", і керуючись ст.ст. 3, 10, 11 , 57, 60, 88 , 209, 213, 215, 218, 294, 360-7 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, Регіональне відділення фонду Державного майна України у Житомирській області про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди , задовольнити частково .

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, зареєстрованого за адресою у м. Києві- 03164, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2, проживаючого у м. Києві- 02093, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 грошові кошти за договором позики у розмірі 602 489 ( шістсот дві тисячі чотириста вісімдесят дев"ять) гривень 53 копійки із яких:

- 210 286 ( двісті десять тисяч двісті вісімдесят шість) гривень 56 копійок - основний борг за договором позики;

- 204 074 ( двісті чотири тисячі сімдесят чотири) гривні 28 копійок - штрафна складова заборгованості ( неустойка):

- 159 817 ( сто п"ятдесят дев"ять тисяч вісімсот сімнадцять) гривень 78 копійок - інфляційна складова заборгованості;

- 28 310 ( двадцять вісім тисяч триста десять) гривень 91 копійка - 3% річних, в решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, зареєстрованого за адресою у м. Києві- 03164, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2, проживаючого у м. Києві - 02093, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 судовий збір у розмірі 3 654 ( три тисячі шістсот п"ятдесят чотири) гривні.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, зареєстрованого за адресою у м. Києві- 03164, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 судовий збір на користь держави в розмірі 2 370 ( дві тисячі триста сімдесят ) гривень 90 копійок на р/р 0003 в УДК Дарницького району, код банку 820019, , код класифікації доходів бюджету 22030001, Дарницький районний суд за стягнення коштів за договором позики.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору позики удаваним та недійсним, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення . Особи, які брали участь у

справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 28 грудня 2015 року.

СУДДЯ Л.К. ЛЕОНТЮК