АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 535/396/15-ц Номер провадження 22-ц/786/2455/15Головуючий у 1-й інстанції Мальцев С.О. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого -судді : Чумак О.В.

Суддів: Дряниці Ю.В., Карнауха П.М.

при секретарі: Ткаченко Т.І.

за участю

позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 25 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житла

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача Апеляційного суду Полтавської області Чумак О.В., -

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Котелевського районного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користування житловим будинком шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення, посилаючись на те, що на підставі рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 12.12.2014 року за ним визнано право власності в порядку спадкування за заповітом на житлові будинки «А-1» та «Г-1» з господарськими спорудами, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 Полтавської області, які до дня смерті належали ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

У вказаних вище будинках без будь-яких законних підстав проживає його колишня дружина ОСОБА_4. В зв'язку з тим, що він має намір розпорядитися належним йому на праві власності майном, а відповідачка своїм проживанням чинить йому перешкоди в цьому, добровільно виселитися відмовляється, просив усунути перешкоди у користуванні власності, шляхом виселення ОСОБА_4

Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 25 червня 2015 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користування власністю шляхом виселення без надання іншого житла - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення його позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначив, що місцевим судом не враховано те, що відповідачка не є членом його сім'ї, тому підстави для її подальшого проживання у належному йому будинку відсутні.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 п.п.1, 3, 4 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміні рішення є в тому числі неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

У відповідності з ч. 3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення відповідачки ОСОБА_4 з будинку по АДРЕСА_1 Полтавської області, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка поселилася та набула права користування вказаним вище будинком зі згоди бувших власників, свого житла немає, тому підстав для її виселення немає.

Разом з тим вказаний висновок є невірним та не відповідає обставинам справи, виходячи з наступного.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 31.10.2013 року встановлено, і вказані обставини відповідно до ч. 3 ст.. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності на будинок від 15.11.1976 року жилий будинок по АДРЕСА_1 належав колгоспному двору, головою якого являвся ОСОБА_7 (батько ОСОБА_2.). Вказане свідоцтво було зареєстровано в Полтавському міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером 3062 від 26.02.1986 р.

Після смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 року виконавчим комітетом Котелевської селищної ради народних депутатів видано свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок від 11.12.1991 року, в якому зазначено, що в цілому жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в селі Котельва по АДРЕСА_1 дійсно належить колгоспному двору - голова якого ОСОБА_6. Дане свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Котелевської селищної Ради народних депутатів № 163 від 28.11.1991 року взамін свідоцтва про право особистої власності від 15.11.1976 року.

Крім того, вказаним рішенням суду встановлено, що 28.01.1984 року позивач ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_4 зареєстрували шлюб.

Відповідно до запису у будинковій книзі ОСОБА_4 була зареєстрована у будинковолодінні за адресою АДРЕСА_1 04.04.1984 року, як невістка голови колгоспного двору ОСОБА_7 (а.с. 49).

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачка поселилась у вказаний вище будинок за згодою колишніх власників будинку, батьків позивача: ОСОБА_6 та ОСОБА_7

20.05.2002 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Котелевського РУЮ зареєстровано розірвання шлюбу між позивачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_4

Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 12.12.2014 року, яке набрало чинності, визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом на житлові будинки з господарськими будівлями, що складаються з житлового будинку «А-1» загальною площею 92,8 кв.м. та житлового будинку «Г-1» загальною площею 49,0 кв.м., а також господарських будівель, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 і до дня смерті належало ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 40-42).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 20.03.2015 р. на підставі зазначеного рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 12.12.2014 року право власності на вказане вище нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с. 4-5).

Відповідно до статті 1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Право власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 цього Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні

Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом.

Гарантуючи захист прав власності, закон надає власнику право вимоги усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням права володіння. Способи захисту права власності визначені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень ст.. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є. Із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї .

Вказана вище правова позиція, викладена Верховним Судом України у справі 6-158 цс 14 від 05.11.2014 року і, відповідно до ст.. 360-7 ЦПУ України, є обов'язковою для всіх судів України у застосуванні одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Приймаючи до уваги те, що відповідачка ОСОБА_4 була поселена у будинок АДРЕСА_1 Полтавської області за згодою колишніх власників будинку, батьків позивача: ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які на даний час померли, в зв'язку з чим їх право власності на вказане майно припинено, а також те, що вона не є членом сім'ї нового власника - ОСОБА_2, ОСОБА_4 втратила право користування зазначеним вище будинком та підлягає виселенню з нього.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції безпідставно послався на те, що відповідачка підлягає виселенню, в разі наявності підстав, лише відповідно до положень ст..ст. 116, 157 ЖК України, оскільки вказані норми регулюють правовідносини, які склались між власниками житла та членами їх сім'ї, а також наймачами жилих приміщень та наймодавцями. Разом з тим відповідачка не є членом сім'ї позивача ОСОБА_2, який набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 Полтавської області на підставі рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 12.12.2014 року, тобто після розірвання шлюбу між сторонами.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.309 цього Кодексу є підставою для скасування рішення з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, п. 2 ч. 1 ст.307, п.1,3,4 ч. 1 ст. 309, ст..ст.316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 25 червня 2015 року скасувати. Постановити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житла задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 367 грн. 60 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий /підпис/ О.В. Чумак

Судді /підпис/ Ю.В. Дряниця

/підпис/ П.М. Карнаух

ЗГІДНО: Суддя Апеляційного

суду Полтавської області О.В.Чумак