АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 666/6997/15-ц Головуючий в 1 інстанції :
Номер провадження : 22ц/791/1337/15 Поливяний В.М.
Категорія 42 Доповідач : Бездрабко В.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року серпня місяця 13 дня колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області в складі :

Головуючого: Бездрабко В.О.

Суддів: Борка А.Л.

Приходько Л.А.

при секретарі: Сидоренко І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 30 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_7, ОСОБА_4, третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної ради в місті Херсоні про визнання такими, що втратили право користування квартирою та примусове виселення,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1

Проте, користуватися належною йому квартирою не може, оскільки в ній зареєстровані бувший власник квартири ОСОБА_6 та її неповнолітній син ОСОБА_8, а також зареєстрована та проживає ОСОБА_4

З урахуванням уточнених позовних вимог, на підставі ст.319, 391 ЦК України ОСОБА_5 просив усунути перешкоди у здійсненні права користування майном, визнавши відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, шляхом зняття з реєстраційного обліку. Витребувати з незаконного володіння та користування квартиру шляхом примусового виселення ОСОБА_4. Вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Херсона від 30 березня 2015 року позов задоволено, ухвалено усунути перешкоди у здійсненні права володіння та користування майном, а саме : визнано ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 в м.Херсоні, шляхом зняття з реєстраційного обліку.

Витребувано з незаконного володіння та користування квартиру АДРЕСА_1 в м.Херсоні шляхом примусового виселення з квартири ОСОБА_4

Стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 в рівних частинах витрати з оплати судового збору в сумі 243,60грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову, пославшись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 14 листопада 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали договір позики, за умовами якого остання отримала в позику 18600доларів США, що на момент укладення договору становило 152892грн.

З метою виконання зобов'язання за договором позики цього ж дня сторони уклали договір іпотеки, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1, вартість якої визначена сторонами в розмірі 152892грн.

Квартира належала ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2000року.

Відповідно до статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У зв'язку з невиконанням боржником позикових зобов'язання, на підставі зазначеного договору іпотеки, 03 жовтня 2014 року за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на квартиру (а.с.7).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності вимог та наявності правових підстав щодо визнання відповідачів такими, що втрати право користування квартирою шляхом зняття з реєстраційного обліку та примусового виселення відповідачки без надання іншого жилого приміщення.

Проте погодитися з висновком суду не можна.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Матеріали справи не містять даних про виконання позивачем, як новим власником, вимог закону щодо направлення відповідачам письмової вимоги про звільнення житла.

Крім того, у відповідності до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

За наведених обставин не можна погодитися з рішенням суду в частині виселення ОСОБА_4, оскільки суд першої інстанції не звернув уваги на вищезазначені норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та дійшов передчасного висновку про задоволення цих вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Проте, такі правові підстави, з якими закон пов'язує визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, позивачем ОСОБА_5 під час розгляду не заявлялися, а пред'явлення позовних вимог на підставі ст.391 ЦК України про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 з реєстраційного обліку, у відповідності до правової позиції Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11, задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, рішення суду в цій частині також підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 30 березня 2015 рокускасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_7, ОСОБА_4, третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної ради в місті Херсоні про визнання такими, що втратили право користування квартирою та примусове виселення, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий :

Судді :