У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Гвоздика П.О., Євтушенко О.І., Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Партнер Дістрібьюшн» до ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, завданої підприємству під час виконання трудових обов'язків, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 01 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 01 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що з 23 травня по 20 листопада 2014 року відповідач працював на посаді водія у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Партнер Дістрібьюшн» (далі - ТОВ «Партнер Дістрібьюшн»). Перебуваючи у відрядженні, він допустив перевитрату пального у кількості 639,70 л на суму 15 026 гривень 55 копійок. Крім того, при огляді автомобіля було виявлено, що пошкоджено сидіння водія, вартість якого становить 14 800 гривень.

Оскільки відповідач відмовився добровільно відшкодувати завдані збитки, позивач просив стягнути з нього на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 29 826 гривень 55 копійок.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 01 липня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ТОВ «Партнер Дістрібьюшн» майнову шкоду, завдану під час виконання трудових обов'язків в розмірі 14 470 гривень 86 копійок та судові витрати у розмірі 243 гривні 60 копійок.

В решті вимог відмовлено за безпідставністю.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 01 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено, зменшено розмір матеріальної шкоди стягнутої з ОСОБА_6 на користь ТОВ «Партнер Дістрібьюшн» з 14 470 гривень 86 копійок до 13 299 гривень 36 копійок.

В решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановивши, що посада водія не входить до Переліку посад та робіт, безпосередньо пов'язаних із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, затвердженого постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач несе повну матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди на підставі п. 6 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, у зв'язку з чим стягнув матеріальну шкоду, завдану перевитратою пального та вартістю пошкодженого сидіння водія.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди, заданої перевитратою пального, апеляційний суд погодився з висновком про те, що з вини ОСОБА_6 допущена перевитрата палива понад затверджені норми і останній не надав належних та допустимих доказів, що така перевитрата була викликана технічно несправним станом автомобіля.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вимог про стягнення матеріальної шкоди за пошкодження сидіння водія, апеляційний суд виходив з відсутності доказів на підтвердження заявлених вимог.

З висновками судів в частині стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди, заданої перевитратою пального погодитись не можна з огляду на наступне.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач працював на посаді водія у ТОВ «Партнер Дістрібьюшн» з 23 травня по 20 листопада 2014 року. В період з 04 вересня по 28 жовтня 2014 року перебував у відрядженні, на час якого йому були надані транспортні засоби: сідельний тягач марки MAN TG 410, державний номерний знак НОМЕР_1, та напівпричіп марки GRAY, державний номерний знак НОМЕР_2.

Актом від 29 жовтня 2014 року № 11015 перевірки руху та використання пально-мастильних матеріалів встановлено, що за час перебування у відрядженні відповідач допустив перевитрату палива у кількості 639,70 л (а. с. 14).

При вирішенні спору суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що посада водія не входить до Переліку посад та робіт, безпосередньо пов'язаних із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, затвердженого постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24, а тому на відповідача не може бути покладена відповідальність за договором про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а. с. 5).

Крім того, покладаючи на відповідача обов'язок відшкодувати шкоду, завдану перевитратою пального, суд першої інстанції вірно послався на пп. «в» п. 14 Постанови ЦК КПРС, Ради Міністрів СРСР від 05 серпня 1983 року № 759 «Про підвищення ефективності використання автотранспортних засобів у народному господарстві, посилення боротьби з приписками при перевезенні вантажів автомобільним транспортом та забезпечення цілості паливно-мастильних матеріалів», яким передбачено, що за перевитрату палива понад затверджених норм з вини працівників автомобільного транспорту з них утримується 100 відсотків вартості перевитраченого автомобільного палива, та врахував роз'яснення, викладені у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», згідно з яким матеріальна відповідальність в повному розмірі на підставі п.6 ст. 134 КЗпП України покладається на працівника у випадках, передбачених окремими законодавчими актами. За чинним законодавством така відповідальність може бути покладена, зокрема, за шкоду, заподіяну перевитратою пального на автомобільному транспорті.

Разом з тим, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ст. 137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоди було заподіяно.

Як роз'яснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України в від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», до конкретної обстановки, за якої було заподіяно шкоду, слід відносити обставини, що перешкоджали працівникові виконувати належним чином покладені на нього обов'язки, зокрема, відсутність нормальних умов зберігання матеріальних цінностей, неналежна організація праці. Разом з тим необхідно враховувати, чи приймав працівник залежні від нього заходи до запобігання шкоди.

Відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 КЗпП України.

В обгрунтування своїх вимог позивач послався на акт від 29 жовтня 2014 року № 11015 перевірки руху та використання пально-мастильних матеріалів, в якому зазначено, що за час перебування у відрядженні відповідач допустив перевитрату палива у кількості 639,70 л.

Стягуючи з відповідача матеріальну шкоду за перевитрату палива, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, що перевитрата палива викликана технічно несправним станом автомобіля.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в порушення вказаних вимог не надав належної оцінки доводам відповідача, викладеним в запереченні на позов (а. с. 29 - 31), про те, що за період рейсу він подолав відстань 11 399 км і мав перевитрату пального в кількості 639,7 л, яка зумовлена технічною несправністю транспортного засобу, а також впливом таких факторів, як: кількість днів простою автомобіля, тривалістю проходження адміністративних кордонів, погодні умови, тиск у шинах, увімкнення світла фар, про що неодноразово повідомляв керівника підприємства.

Не перевіривши вказані доводи та обмежившись даними про перевитрату пального, викладеними в акті від 29 жовтня 2014 року, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та дійшов помилкового висновку про залишення рішення суду першої інстанції в частині вимог про стягнення матеріальної шкоди, завданої перевитратами пального, без змін.

За таких обставин рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Разом з тим висновок апеляційного суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення вартості пошкодженого сидіння водія є законним та обґрунтованим з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом від 20 листопада 2014 року № 187-ос ОСОБА_6 звільнено із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Встановивши, що трудовий договір з відповідачем тривав до 20 листопада 2014 року, при огляді автомобіля НОМЕР_3, який був проведений 15 грудня 2014 року був виявлений дефект пасажирського сидіння внаслідок горіння, і доказів того, на скільки знизилась цінність сидіння водія, позивачем не надано, апеляційний суд з урахуванням роз'яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення вартості пошкодженого сидіння водія.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 01 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 01 вересня 2015 року в частині вимог про стягнення шкоди, завданої перевитратою пального скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Житомирської області від 01 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік