Провадження № 2/522/3705/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇН

07 жовтня 2015 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді: Домусчі Л.В,.

при секретарі: Шевчик В.І.,.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Одеська універсальна біржа «GIP» про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 17.12.2014 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Одеська універсальна біржа «GIP», відповідно до якого просила визнати дійсним Договір купівлі-продажу 160/1000 частин квартири № 4, загальною площею 185,6 кв.м., яка розташована в будинку № 31 по вул. Жуковського в м. Одесі, укладеного 29.12.1994 року між ОСОБА_1В, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та визнання права власності в порядку спадкування за законом на 160/2000 частин квартири № 4, загальною площею 185,6 кв.м., яка розташована в будинку № 31 по вул. Жуковського в м. Одесі.

Позовні вимоги мотивувала тим, що 29.12.1994 року на Одеській універсальній біржі «GIP» між ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме 160/1000 частин квартири АДРЕСА_1. Вказаний договір було зареєстровано на Одеській універсальній біржі «GIP» за реєстраційним № 94/1124 від 29.12.1994 року та 05.01.1995 року в КП «ОМБТІ та РОН» в реєстраційній книзі 112пр стр. 126 за № 501. Умови вказаного договору купівлі-продажу були виконанні сторонами в повному обсязі: покупцям передана у власність квартира, а продавцю грошові кошти на суму, передбачену договором.

04 січня 2013 року матір позивачки - ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1) померла, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі ОМУЮ 08.01.2013 року зроблено актовий запис № 299 та видано свідоцтво про смерть серії І-ЖД №323268. Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина у вигляді 160/2000 частин квартири АДРЕСА_2. У встановлений законом строк, позивач ОСОБА_1 звернулась до Першої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3. Однак, 22.10.2014 року постановою Першої Одеської державної нотаріальної контори за № 2293/02-21 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з тих підстав, що спадкодавцем був втрачений вказаний договір купівлі-продажу від 29.12.1994 року. У звязку з тим, що позивач як спадкоємець померлої ОСОБА_3 позбавлена можливості у звязку з втратою оригіналу правовстановлюючого документу на спірну квартиру оформити право на спадкування спірного майна, розпоряджатися вказаним на свій розсуд немає можливості, ОСОБА_1 змушена звернутися до суду за захистом свого права.

Представник позивача ОСОБА_5 (діє на підставі довіреності від 22.10.2014 року) у судове засідання 07.10.2015 року не зявилась, надала до суду заяву, в якій підтримала позовні вимоги, просила слухати справу за її відсутності та не заперечувала проти розгляду справи в заочному порядку у разі неявки відповідачів.

Відповідач ОСОБА_2 та представник Одеської міської ради у судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Одеської універсальної біржи «GIP» у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином.

Згідно ст.197 ЦПК України у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснюється.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29 грудня 1994 року на Одеській універсальній торгівельній біржі «GIP» між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_1 був укладений договір №94/1124 купівлі-продажу нерухомого майна, за яким ОСОБА_3 та ОСОБА_1 купили 160/1000 частини квартири АДРЕСА_3. Вказаний договір було зареєстровано на Одеській універсальній торгівельній біржі «GIP» за реєстраційним № 94/1124 від 29.12.1994 року та 05.01.1995 року в КП «ОМБТІ та РОН» в реєстраційній книзі 112пр стр. 126 за № 501 (а.с. 163-164).

04 січня 2013 року ОСОБА_6 померла, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі ОМУЮ 08.01.2013 року зроблено актовий запис № 299 та видано свідоцтво про смерть серії І-ЖД №323268 (а.с.75).

Першою Одеською державною нотаріальною конторою 13.06.2013 року заведена спадкова справа №216/2013 до майна померлої ОСОБА_3 (а.с.73). З матеріалів спадкової справи вбачається, що ОСОБА_1, будучи донькою померлої ОСОБА_3 (про що свідчить свідоцтво про народження серії І-ЖД № 106939, довідка з місця проживання та про склад сімї та реєстрацію (а.с.78, 81), 13.06.2013 року звернулась до Першої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом (а.с.74).

Постановою державного нотаріуса ОСОБА_7 № 2293/02-21 від 22.10.2014 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 160/2000 часток квартири АДРЕСА_3, що належіть померлій ОСОБА_3, у звязку з відсутністю правовстановлюючого документа на вказану частину квартири. У даній постанові також відзначено, що ОСОБА_1В представити договір купівлі-продажу вказаної частки квартири від 29.12.1994 року не може у звязку з втратою його гр.. ОСОБА_3 (а.с.128).

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК).

Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суд звертає увагу і на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

За ст. 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право предявити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Саме такий концептуальний підхід до застосування судами положень ст. 16 ЦК знайшов своє втілення в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11.

Також відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до статті 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У відповідності до положень частин першої та другої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за законом чи за заповітом може прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

У листі ВССУ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (пункт 3.1.) передбачено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). У пункті 3.3 даного листа зазначається, що найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем.

Якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Слід звернути увагу, що після набуття чинності Цивільного кодексу України з 1 січня 2004 року встановлення факту володіння особою будинком на праві власності в порядку окремого провадження не допускається. Таким чином, не підлягає застосуванню судами п. 17 ППВСУ від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", яким передбачено встановлення факту володіння громадянином жилим будинком на праві власності, якщо власником було втрачено правовстановлюючий документ на цей будинок і немає можливості підтвердити наявність права власності не в судовому порядку.

Тобто метою подання цього позову про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є усунення невизначеності у взаємовідносинах субєктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

Відповідно до листа Міністерства юстиції України №19-32/319 від 21.02.05р. у випадку відсутності у померлої особи правовстановлюючого документу на нерухоме майно, державна реєстрація якого не проводилась, питання належності нерухомого майна такій особі має вирішуватись в судовому порядку.

Також, враховуємо, що у згідності з ст. ст. 8, 9, 15 Закону України «Про товарну біржу», членами товарної біржі є прийняті до її складу, згідно зі статутом біржі вітчизняні та іноземні юридичні та фізичні особи. Членами товарної біржі має право здійснювати біржові операції на біржі. Біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продаж товарів, допущених до обліку та товарній біржі.

Відповідно до ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу квартири складається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, у випадку недотримання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір у відповідності з ч.1 ст. 220 ЦК України є нікчемним. Обовязковість нотаріального посвідчення даної угоди була також передбачена ст. 227 ЦК України(1963 року), який діяв на момент укладення договору.

Разом з тим, у відповідності з ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно з ч.2 ст. 47 ЦК УРСР (1963 р.), діючого на момент укладення сторонами договору, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що вимагає нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд має право за вимогою виконавшої договір сторони визнати угоду дійсною. У цьому випадку подальше нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

З матеріалів справи вбачається, що сторони виконала усі вимоги договору №94/1124 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрували за собою право власності на 160/1000 частини квартири АДРЕСА_3 у органах КП ОМБТІ та РОН, проживали та зареєстрували своє місце проживання у вказаній квартирі.

З огляду на викладене, суд вважає, що право власності було набуте сторонами правомірно та на підставах, передбачених законом, тому цивільні права позивача підлягають захисту в судовому порядку шляхом визнання дійсним договору №94/1124 купівлі-продажу нерухомого майна, а саме 160/1000 частини квартири АДРЕСА_3, укладений 29 грудня 1994 року на Одеській універсальній торгівельній біржі «GIP» між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_1.

Про правильність зазначеної позиції свідчить судова практика, зокрема, ухвала ВСУ від 26.02.2004 р.

При цьому, судом визнається доведеною належність спірної частини квартири померлій особі на момент смерті. Відсутній правовстановлюючий документ мав бути лише доказом належності квартири спадкодавцю, а його відсутність сама по собі не призводить до припинення права власності.

Позивач вправі на свій розсуд скористатися одним із передбачених законом способів захисту свого порушеного (невизнаного) права, оскільки позбавлений правової можливості оформити спадщину в загальному порядку нотаріусом.

Таким чином, враховуючи, що позивач є спадкоємцем першої черги за законом, інших спадкоємців за законом або за заповітом не має, позивач у відповідності до законодавства подала заяву про прийняття спадщини, однак не має можливості надати до нотаріальної контори оригінал правовстановлюючого документу на спірну частину квартири, суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити та визнає за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно в порядку спадкування після смерті спадкодавця ОСОБА_3, померлої 04 січня 2013 року.

Судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір на суму на загальну суму 3 897, 60 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжним дорученням № N198Y56221 від 16.12.2014 року та квитанцією №34-1151Т/1 від 29.12.2014 року (а.с. 1, 26).

Враховуючи вищенаведене, суд вважає докази, надані позивачем достатніми та такими, що в повній мірі підтверджують обґрунтованість і правомірність позовних вимог. А тому суд приходить до висновку, що позов базуються на законних підставах, у звязку з чим підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст..ст. 1, 3, 10, 57, 60, 79, 88, 169, 179, 197 ч.2, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України; ст..ст. 15, 16, 321, 328, 392, 126, 1217, 1218, 1261, 1268 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Одеська універсальна біржа «GIP» про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності задовольнити.

Визнати дійсним договір №94/1124 купівлі-продажу нерухомого майна, а саме 160/1000 частини квартири АДРЕСА_3, укладений 29 грудня 1994 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_1 на Одеській універсальній торгівельній біржі «GIP».

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 160/2000 частин квартири АДРЕСА_3 у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3, померлої 04 січня 2013 року.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, яки брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Домусчі Л.В.

07.10.2015