Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 323/3623/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Фісун Н.В.
Провадження № 22-ц/778/3540/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» липня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Мельнику З.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 14 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору не укладеним, повернення безпідставно набутого майна, розірвання договору, зобов»язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом до ОСОБА_4, ПАТ КБ «ПриватБанк».

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 06 грудня 2013 року між нею та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 було укладено договір про виготовлення і доставку пластикових вікон, за умовами якого вона зобов'язувалась сплатити 4500 грн. 00 коп., а ОСОБА_4 зобов'язувалась протягом 18 робочих днів виготовити та доставити пластикові вікна.

06.12.2014 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір розстрочки № 0484 , на виконання якого банк перерахував кредитні кошти в сумі 4500 грн. на рахунок фізичної особи - підприємця ОСОБА_4

Відповідно до положень договору розстрочки позивач зобов»язалась у строк до 06.09.2014 року повернути банку вказану суму, щомісячними платежами по 450 грн., для чого надала банку право на списання коштів з її платіжної картки.

Вказувала, що 06.12.2014 року нею було перераховано ПАТ КБ «ПриватБанку» першій внесок за договором розстрочки, що підтверджується наданим чеком.

27 грудня 2013 року у зв'язку з невиконанням ОСОБА_4 її зобов'язань за договором вона звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання договору розстрочки, на який отримала відповідь про те, що всі свої зобов'язання банк виконав 06.12.2014 року, тобто зарахував кошти в сумі 4500 грн. на рахунок фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, а тому не має підстав для розірвання договору.

16 січня 2014 року направила поштою заяву ОСОБА_4 про розірвання договору про виготовлення і доставку пластикових вікон.

Крім того, 21 січня 2014 року їй стало відомо, що ОСОБА_4 припинила підприємницьку діяльність, здала платіжний термінал та закрила рахунок, на який було перераховано кошти за договором розстрочки, а за відсутності в неї терміналу та банківського рахунку повернути кошти не є можливим.

Не маючи коштів на укладення ще одного договору про виготовлення і доставку пластикових вікон, вона була змушена потерпати від холодів, адже старі вікна не забезпечували достатньої термоізоляції.

Внаслідок вищезазначених дій вона була змушена неодноразово звертатися до ПАТ КБ «ПриватБанк», витрачати свій час на розшук ОСОБА_4, витрачати кошти на проїзд до інших населених пунктів з метою повернення належних їй коштів, була змушена звертатися до правоохоронних органів, що призвело до сильних душевних хвилювань, порушення звичного образу життя, вимагало додаткових зусиль в організації її життя.

Зазначила, що в тексті договору з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 міститься суттєві помилки. Зокрема дату укладення було помилково вписано як 06 листопада, а не 06 грудня 2013 року. Предмет договору про виготовлення і доставку пластикових вікон в самому тексті було вказано, як виготовлення і доставку металічних дверей. До того ж, зазначений договір нею не було підписано.

На підставі зазначеного остаточно просила визнати договір про виготовлення і доставку пластикових вікон між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 та нею неукладеним; стягнути з ОСОБА_4 на її користь 4500 грн. 00 коп., безпідставно набутих за неукладеним правочином; стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на її користь 5000 грн. 00 коп. завданої моральної шкоди; розірвати договір розстрочки № 0484 від 06.12.2013 р., укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та нею з 27.12.2013 року; зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» скасувати всі нараховані за договором розстрочки № 0484 проценти та штрафні санкції з моменту звернення до банку із заявою - 27.12.2013 року.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 14 квітня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Судом першої інстанції встановлено та не спростовано сторонами, що 06 грудня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений договір розстрочки № 0484, за умовами якого банк перерахував кошти в сумі 4500 грн. на вказаний позивачем рахунок фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, а відповідач зобов'язалась у строк до 06.09.2014 року сплатити вказану суму, шляхом надання банку права списання коштів з платіжній картки №742208, яка належить позивачці (щомісячний платіж 450 грн., кількість платежів - 10).

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли усіх істотних умов договору згідно ст. 638 ЦК України.

Згідно зі ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

За положеннями ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено поняття належності та допустимості доказів.

Судом встановлено та не спростовано сторонами, що із заявою про відмову від договору в односторонньому порядку ОСОБА_3 звернулась до банку 27 грудня 2014 року, тобто після спливу строку передбаченого 14 денного строку, передбаченого ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с.11).

Доказів на підтвердження того, що банк порушив умови договору, та внаслідок завданої цим шкоди ОСОБА_3 значною мірою позбавилась того, на що вона розраховувала при укладанні договору, матеріали справи не містять.

За вказаних обставин, висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договору розстрочки, про зобовязання вчинити дії та стягнення моральної шкоди, є правомірним.

Зі змісту позовної заяви та наданих ОСОБА_3 пояснень вбачається, що кошти в сумі 4500 грн. були перераховані на рахунок фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, для оплати послуги виготовлення та доставка вікон за адресою позивача.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_4, позивач посилалась на ті обставини, що оскільки договір від 06 грудня 2014 року про встановлення дверей (закреслено слово дверей, дописано вікон) нею не підписаний, він є не укладеним а тому кошти в сумі 4500 гривень підлягають поверненню ОСОБА_4

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Проте, як вбачається з наведених позивачем обставин, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, як оплату за надання послуги, яка мала бути отримана в майбутньому позивачем.

З огляду на викладене, довід апеляційної скарги про наявність підстав для задоволення вимог позивача на підставі положень ст.1212 ЦК України колегія суддів вважає неприйнятним.

Твердження апеляційної скарги про те, позивач не була ознайомлена з умовами договору кредитування, а тому вимога про стягнення з банку моральної шкоди підлягає задоволенню, не заслуговує на увагу та спростовується квитанцією платіжного терміналу, в якій зазначені дані паспорта позивача, номер її платіжної картки, умови погашення платежу (10 платежів, щомісячний платіж - 450 грн.), яка надана в якості доказу саме позивачем (а.с.10).

Крім того, за матеріалами справи кошти в сумі були перераховані приватному підприємцю ОСОБА_4, в той час як позовні вимоги ОСОБА_3 заявлені до фізичної особи ОСОБА_4, а матеріали справи не містять доказів припинення діяльності приватним підприємцем.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин колегія вважає, що ухвалене в справі судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 14 квітня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: