Справа № 453/1190/14 Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я.
Провадження № 22-ц/783/2182/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Гацій І.І.

з участю представника боржника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Сколівського районного суду Львівської області від 01 вересня 2014 року у справі за поданням відділу державної виконавчої служби Сколівського районного управління юстиції Львівської області про тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України,-

встановила:

15 серпня 2014 року заступник начальника відділу ДВС Сколівського РУЮ Бондаренко В.В. звернувся в Сколівський районний суд Львівської області з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України до виконання зобов'язань, встановлених рішенням суду.

В обґрунтування подання покликався на те, що згідно виконавчого листа №453/905/13-ц, який є обов'язковим до виконання та виданий 23.06.2014 року Сколівським районним судом Львівської області, з боржника ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь ОСОБА_5 борг за договором позики у сумі 493 897 грн. 27 коп. та судових витрат у розмірі 2 936 грн. 80 коп., а всього 496834 грн. 07 коп. На даний час відкрито виконавче провадження і державним виконавцем здійснювалися всі можливі заходи, передбачені Законом України "Про виконавче провадження", для можливості виконання боржником своїх зобов'язань по виконавчому листу. Враховуючи те, що зазначені зобов'язання боржником добровільно не виконані і не виконуються, а на підставі проведених заходів примусово виконати такі зобов'язання на даний час не представляється можливим, просив подання задовольнити.

Оскаржуваною ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 01 вересня 2014 року подання задоволено.

Тимчасово обмежено ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя с. Коростів, Сколівського району Львівської області у праві виїзду за межі України до виконання зобов'язань, покладених на нього виконавчим листом, виданим 23.06.2014 року Сколівським районним судом Львівської області про стягнення з нього на користь ОСОБА_5 боргу за договором позики у сумі 493 897 грн. 27 коп. та судових витрат у розмірі 2936 грн. 80 коп., а всього - 496 834 грн. 07 коп.

Виконання ухвали суду доручено Державній прикордонній службі України.

Ухвалу суду оскаржив боржник ОСОБА_3, вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції безпідставно послався на ст. 6 ЗУ "Про порядок виїзду з України і в"їзду в Україну громадян України", оскільки ним не передбачено дій пов'язаних з тимчасовим обмеженням права виїзду за межі України за ухвалою суду.

Стверджує, що державним виконавцем не долучено до подання та не надано суду доказів, які б свідчили про те, що боржник ухиляється від виконання покладених на нього зобов'язань за судовим рішенням, при цьому, зазначає, що наявність лише самого зобов'язання не надає право державному виконавцю звертатися в суд з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон боржника.

Звертає увагу, що державним виконавцем не проведена робота та не вжито необхідних заходів щодо виконання рішення та не надано доказів про ухилення боржника від зобов'язань в розумінні ч. 6 ст. 12 ЗУ "Про виконавче провадження".

Крім цього, державним виконавцем не надано суду доказів наявності у боржника закордонного паспорта та реальної необхідності чи бажання виїхати, при цьому, на все нерухоме майно боржника накладено арешт і у випадку передбаченому законодавством таке може бути реалізовано.

Просить скасувати ухвалу Сколівського районного суду Львівської області від 01.09.2014 року та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні подання.

Представник боржника ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, в обґрунтування надала пояснення, аналогічні доводам, викладеним у скарзі, додатково повідомила, що ОСОБА_3 не отримував жодного виклику від державного виконавця, а відтак, немає підстав говорити про ухилення боржника від виконання рішення суду.

Представник ВДВС Сколівського РУЮ в судове засідання не прибув, подав письмове заперечення на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника боржника ОСОБА_2 на підтримку доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи подання районний суд виходив з того, що державним виконавцем до боржника ОСОБА_3 вчинено всі можливі дії для виконання покладених на нього зобов'язань і такими не встановлено будь-яких даних для можливості виконання рішення суду, тому встановив тимчасове обмеження у праві виїзду боржнику до виконання зобов'язань за вказаним вище виконавчим листом, як один із засобів впливу з метою виконання зобов'язання.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби Сколівського РУЮ перебуває виконавче провадження №44050890 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2/453/368, виданого 23.06.2014 року Сколівським районним судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_5 заборгованості в сумі 498834,07 грн. (а.с. 4).

Заява про примусове виконання подана 15.07.2014 р.

Постановою заступника начальника відділу Сколівського РУЮ Бондаренко В.В. від 16.07.2014 року відкрито виконавче провадження (а.с. 12).

З виконавчого листа № 2/453/368, виданого 23.06.2014 року Сколівським районним судом Львівської області вбачається, що з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_5 підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 04 квітня 2012 року у розмірі 493897,27 грн. та судові витрати в розмірі 2936,80 грн. (а.с. 48).

Згідно із ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які проводяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством, а також рішеннями, що підлягають примусовому виконанню.

Державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п. 18 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Згідно із ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судового рішення та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Скориставшись наданими йому законом повноваженнями, державний виконавець звернувся в суд з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до виконання останнім своїх зобов"язань (а.с. 1-3).

Між тим, тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише при наявності достатніх на це підстав, аналіз же перелічених вище норм дає підстави стверджувати, що необхідною умовою для застосування видів тимчасового обмеження у виїзді за кордон є встановлення факту умисного ухилення боржника - фізичної особи від виконання зобов'язань за рішенням суду.

Правильне застосування судами процесуального законодавства при ухваленні судових рішень з цього питання є визначальним з огляду на дотримання законних прав людини і громадянина та має на меті сприяти ефективному, своєчасному і законному примусовому виконанню рішень судів та інших органів (посадових осіб).

Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне. Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання.

При цьому, ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Права і обов'язки сторін та інших учасників виконавчого провадження передбачені у ст. 12 ЗУ "Про виконавче провадження".

У зв'язку з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити порушення вимог ч. 6 вказаної статті Закону, де визначено, що боржник зобов'язаний: утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати у строк, установлений державним виконавцем, достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасно з'являтися за викликом державного виконавця; письмово повідомляти державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Виходячи з наведених норм, ухилення боржника від виконання зобов'язання полягає в тому, що він вчиняє будь-які свідомі діяння, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні при тому, що виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини.

У поданні державний виконавець стверджує, що вжив передбачені Законом України "Про виконавче провадження" заходи примусового виконання рішення, а саме провів перевірку майнового стану боржника, надсилав виклик про явку до виконавця, однак вказану вимогу боржник не виконує.

Із запитів державного виконавця та відповідей на такі вбачається, що інформація про наявність у боржника вкладів у банках, пенсії, роботи за трудовим договором, відсутня (а.с. 7-10).

Разом з цим, з інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна в порядку доступу державних виконавців № 67417231 вбачається, що на праві приватної власності у божника ОСОБА_3 є нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1, вартість якого визначена у розмірі 1015668 грн.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 66170285, на все нерухоме майно ОСОБА_3 накладено арешт ВДВС Сколівського РУЮ (№ запису про обтяження 2365220).

Проте, державний виконавець на підтвердження своїх вимог не подав доказів того, що боржнику ОСОБА_3 надсилались вимоги про добровільне виконання зобов'язань та докази одержання ним усіх документів, що виносились у процесі виконання зведеного виконавчого провадження, як це передбачено вимогами ч. 1 ст. 31 Закону України "Про виконавче провадження".

В свою чергу, суд першої інстанції не перевірив причину невиконання боржником покладених на нього обов"язків, а також причину невиконання рішення суду про стягнення боргу.

Крім цього, суду не надано доказів, що ОСОБА_3 має закордонний паспорт та виїжджає за межі України і відповідно, може виїхати за межі України з метою ухилитися від виконання покладених на нього судовим рішенням грошових зобов'язань.

Таким чином, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції не встановив фактичних обставин справи, а лише вважав достатньою підставою для задоволення подання невиконання боржником зобов'язання за судовим рішенням, тому дійшов передчасного і помилкового висновку про наявність підстав для задоволення подання.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, задовольнивши подання заявника та тимчасово обмеживши ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України, порушив норми процесуального права, що відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, є підставою для скасування оскарженої ухвали з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні подання державного виконавця ВДВС Сколівського РУЮ.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 307, п. 2 ч. 1 ст. 312, ст.ст. 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Ухвалу Сколівського районного суду Львівської області від 01 вересня 2014 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні подання відділу державної виконавчої служби Сколівського районного управління юстиції Львівської області про тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин