20.07.2015 Справа № 363/1042/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2015 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Войнаренко Л.Ф.

при секретарі Клименко В.В.,

розглянувши в судовому засіданні в м.Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошового боргу,

В С Т А Н О В И В :

В березні 2015 року ОСОБА_1. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошового боргу,

Позовні вимоги обґрунтував тим, що на підставі договору позики, укладеного між ним та ОСОБА_2 від 13 вересня 2012 року з останньої було стягнуто грошовий борг у розмірі 69 576 грн. за рішенням Вишгородського районного суду від 16 листопада 2013 року. На підставі виданого виконавчого листа відкрито виконавче провадження, однак з відповідачки стягнуто суму лише в розмірі 1 309 грн. 77 коп. В зв"язку з неналежним виконання своїх Зобов"язань ОСОБА_2 просить стягнути інфляційні витрати в розмірі 20 275 грн. 22 коп., відсотки в сумі 11 946 грн. 67 коп., 3% річних 2 901 грн. 33 коп. та судові витрати 351 грн. 23 коп.

В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі та просить про його задоволення.

Відповідачка до суду не зявилась, через канцелярію неодноразово подавала клопотання про відкладення розгляду справи, а саме: від 18 травня 2015 року, від 26 червня 2015 року, від 20 липня 2015 року. Суд, враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів права та правовідносини сторін, а також відсутність підстав, передбачених ст. 169 ЦПК України для відкладення розгляду справи, вважає за можливе відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 та ст. 224 ЦПК України розглянути справу без участі відповідача та провести заочний розгляд справи. Одночасно з цим ОСОБА_2 були подані заяви про зупинення провадження у справі відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України, від 18 травня 2015 року та 14 липня 2015 року, однак судом при розгляді справи не були встановлені належні підстави для задоволення заяв про зупинення у відповідність до ст. 61 ЦПК України.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, рішенням Вишгородського районного суду від 16 липня 2013 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та стягнуто борг за договором позики від 13 вересня 2012 року у загальному розмірі 69576 грн. 50 коп., а в задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 29 жовтня 2013 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Згідно із ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Постановою державного виконавця Лисенко Л.П. відділу державної виконавчої служби Вишгородського РУЮ від 27 листопада 2013 року відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа №363/262/13-ц про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 69 576 грн. 50 коп.

З довідки в.о. начальника ВДВС Вишгородського РУЮ ОСОБА_3 про розмір стягнутих коштів, виданої позивачу, випливає, що ОСОБА_2 в період з 1 квітня 2014 року по 28 лютого 2015 року сплатила кошти в рахунок погашення заборгованості згідно виконавчого листа 363/262/13-ц загальною сумою 1 309 грн. 77 коп., а залишок боргу станом на 1 лютого 2015 року склав 68 266 грн. 73 коп.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК та інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановленні договором або законом.

З аналізу ст. 625 ЦК України вбачається, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу й три проценти річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до довідки що міститься в матеріалах справи від 9 лютого 2015 року № 15.2 -20/163ПІ виданої Директором департаменту поширення інформації та комунікацій Державної служби статистики України ОСОБА_4 індекс інфляції за період з листопада 2013 року по січень 2015 року становить 129, 7%.

Судом встановлено, що сума боргу відповідача перед позивачем рахується з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення після постановлення рішенням Вишгородського районного суду від 16 липня 2013 року, та з урахуванням індексу інфляції відповідно до вказаної довідки.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог.

Таким чином, 68 266 грн. 73 коп. * 129, 7 % = 88 542 грн. 88 542 грн. 68 266 грн. 73 коп. = 20 275 грн. 22 коп.

А отже, з відповідача підлягає стягненню 20 275 грн. 22 коп. інфляційних втрат.

Перевіривши розрахунки позивача суд встановив, що розмір стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми боргу становить 2 901 грн. 33 коп.

З 1 листопада 2013 року до 1 квітня 2015 року - 68 266 грн. 73 коп. * (3% :12*17) = 68 266 грн. 73 коп. * 4, 25% = 2 901 грн. 33 коп.

Відповідно до змісту ч.1 ст. 1048 ЦК України - позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Що ж стосується стягнення на користь позивача процентів від суми боргу за користування позикою, та з урахуванням середньої облікової ставки НБУ за період, що розглядається та становить 12, 4 % , то з 1 листопада 2013 року по 1 квітня 2015 року 68 266 грн. 73 коп. *(12,4% :12*17) = 68 266 грн. 73 коп. *17, 57% що дорівнює 11 946 грн. 67 коп. та також підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 351 грн. 23 коп.

Виходячи з наведеного, суд, дослідивши матеріали справи, законодавство, що регулює дані правовідносини, дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 обгрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.11,60,174,208,209,213 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовільнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 20275 грн.22 коп. інфляційних втрат , 11946 грн. процентів на рівні облікової ставки НБУ (за користування позикою), 2901 грн. 33 коп. 3% річних за порушення грошового зобов»язання, 351 грн.23 коп. сплаченого судового збору, всього 35474 (тридцять п»ять тисяч чотириста сімдесят чотири) грн. 45 коп.

На рішення суду може бути протягом десяти днів подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Київської області через Вишгородський районний суд Київської області.

Суддя Л.Ф.Войнаренко