У х в а л а

30 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сеніна Ю.Л.,Гуменюка В.І.,Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Плато Плюс», Реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про поновлення на роботі,

в с т а н о в и л а:

25 грудня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеною заявою про перегляд судових рішень на підставі пунктів 1, 2 та 4 статті 355 ЦПК України (далі - ЦПК України).

У заяві ОСОБА_4 зазначає, що рішенням Макарівського районного суду Київської області від 17 липня 2015 року позов задоволено, постановлено скасувати наказ про покладення обов'язків керівника підприємтства на ОСОБА_5, поновити ОСОБА_4 на посаді директора з виплатою заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2015 року рішення районного суду скасовано, провадження у справі закрито.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 грудня 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу суду апеляційної інстанції на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України.

ОСОБА_4 просить скасувати ухвали судів апеляційної та касаційної інстанції, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, зокрема частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України, статті 235 Кодексу законів про працю України та статті 300 Цивільного процесуального кодексу України.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_4 наводить постанови Верховного Суду України від 26 грудня 2012 року, 27 березня 2013 року та

21 травня 2014 року, 21 січня, 1 квітня та 24 червня 2015 року, ухвали Верховного Суду України від 7 листопада 2001 року 20 січня та 15 вересня 2010 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада, 16 та 17 грудня 2015 року.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що підстави для відкриття провадження у справі відсутні.

Відповідно до статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ та неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження в справі, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанцій, виходив з того, що корпоративні правовідносини, що виникли між сторонами, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

У наданих для порівняння судових рішеннях зроблені такі висновки:

- у постанові від 26 грудня 2012 року Верховний Суд України зазначив, що між сторонами виник спір з приводу припинення трудового договору з підстав, передбачених контрактом - пунктом 8 статті 36 КЗпП України, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тому норми частини третьої статті 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються;

- у постанові Верховного Суду України від 27 березня 2013 року викладена правова позиція, відповідно до якої передбачений частиною першою статті

117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України;

- у постанові від 21 травня 2014 року Верховний Суд України виходив з того, що звільнення працівника з підстав не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника;

- у постанові від 21 січня 2015 року Верховний Суд України керувався тим, що за період від часу звільнення позивача до часу поновлення його на роботі підприємство здійснювало підвищення розміру тарифних ставок і посадових окладів, тому при обчисленні середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в період затримки виконання рішення суду заробітна плата позивача підлягала коригуванню на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів;

- у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року викладена правова позиція відповідно до якої під час проведення розрахунку з працівником слід використовувати формулу за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата;

- у постанові від 1 квітня 2015 року Верховний Суд України виходив з того, що у разі виникнення спору про розмір належних звільненому працівникові сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи;

- у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року, прийнятій за результатами розгляду заяви про перегляд рішення суду касаційної інстанції, суд встановив відсутність неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права та відмовив у задоволенні заяви;

- в ухвалі від 7 листопада 2001 року, суд касаційної інстанції, скасовуючи ухвалені у справі судові рішення, зазначив, що сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору;

- в ухвалі від 20 січня 2010 року, суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, виходив з того, що посада, яку особа обіймала до звільнення, скорочена не була, а тому її слід поновити на цій посаді;

- в ухвалі від 15 вересня 2010 року, суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, зазначив, що відповідно до умов контракту рішення загальних зборів акціонерів є самостійною підставою для розірвання контракту з головою правління товариства;

Надані ОСОБА_4 для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада, 16 та 17 грудня 2015 року не свідчать про наявність підстав для перегляду судових рішень згідно вимог пункту 2 частини першої статті 355 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3339/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, яке просить переглянути ОСОБА_4 не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального і процесуального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Плато Плюс», Реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про поновлення на роботі за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 грудня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Л. Сенін
В.І. Гуменюк
Л.І. Охрімчук