Справа № 727/8120/14-ц
Провадження № 2/727/277/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2015 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді: Яреми Л.В.

при секретарі: Гуцул Т.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 - представника Головного управління юстиції у Чернівецькій області Штефанчук С.В.,

за участю представника відповідача: ОСОБА_2.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці справу за позовом ОСОБА_1, в інтересах якої подана позовна заява Головним управлінням юстиції у Чернівецькій області до ОСОБА_3 про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Грецької Республіки,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1 в інтересах якої позовна заява подана Головним управлінням юстиції у Чернівецькій області звернулася до суду із заявою, посилаючись на те, що 02 січня 2009 року в м. Гура-Оцнітей (Румунія) був зареєстрований шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (після шлюбу ОСОБА_1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Афіни (Грецька Республіка) у подружжя ОСОБА_1 народився син - ОСОБА_4.

У грудні 2011 року ОСОБА_3 - батько дитини покинув спільне помешкання в Греції і поїхав до України. 14 травня 2012 року з метою збереження шлюбу ОСОБА_1 поїхала в Україну разом з дитиною для того, щоб знайти чоловіка. Протягом трьох місяців вони разом проживали в Україні, а 12 серпня 2012 року позивачка була змушена повернутися до Греції, оскільки необхідних документів для проживання на території України у неї не було. Забрати дитину позивачка не змогла, так як відповідач не дозволив це їй зробити. Досягти згоди в добровільному порядку щодо місця проживання дитини сторони не змогли. Рішенням Одноособового суду першої інстанції м. Пірей від 05 листопада 2013 року було задоволено заяву ОСОБА_1 та покладено на неї тимчасову опіку над дитиною.

На даний час відповідач з сином проживають в Україні за адресою: Чернівецька область, Сторожинецький район, село Їжівці.

Позивачка вважає, що утримання дитини відповідачем в Україні без її згоди на те є протиправним, та що відповідач порушує права позивачки на піклування про дитину, що включають право на визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_4.

Просила визнати незаконним утримування на території України неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, відповідачем, повернути неповнолітнього ОСОБА_4 до місця постійного проживання в Грецьку Республіку за адресою проживання його матері: АДРЕСА_1. Якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов'язати відповідача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 передати неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, що проживає за адресою: АДРЕСА_1, для забезпечення повернення дитини на територію Грецької Республіки. Покласти витрати, пов'язані з поверненням дитини до Грецької Республіки на позивачку. Допустити негайне виконання рішення у частині повернення дитини до Грецької Республіки.

Представник Головного управління юстиції в Чернівецькій області в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, визначених в позовній заяві та просила позов задоволити.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що 15 травня 2012 року він, позивачка та їх син приїхали до України в село Їжівці Сторожинецького району Чернівецької області з метою постійного проживання. В липні 2012 року влаштували ОСОБА_4 до дошкільного навчального закладу «Мерцішор» в селі Їжівці Сторожинецького району Чернівецької області. 12 серпня 2012 року позивачка виїхала до Румунії до своєї матері, щоб зібрати необхідні документи для оформлення документів в Україні, але більше до України вона не повернулася. Він на даний час має постійне місце проживання, належним чином утримує дитину. Дитина прижилася в новому середовищі, має друзів. Просив відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні показала, що вона працює вихователем у дитячому дошкільному закладі, який відвідує ОСОБА_4 другий рік. Хлопчик веселий, спілкується з однолітками, є лідером, вміє з дітками дружити, дуже здібний, дуже любить тата, слухняний та вихований. В садочок приводить його батько або бабуся. Дитина дуже легко прижилася і в садочку, і в країні.

Свідок ОСОБА_6. в судовому засіданні показала, що її дитина дружить з ОСОБА_4, з яким разом ходять в садочок. В садочку діти хлопчика дуже люблять, з ним спілкуються. Батько за дитиною доглядає, піклується.

Суд заслухавши думку представника позивачки, відповідача, представника відповідача, свідків, дослідивши письмові докази по справі вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

Україна приєдналася до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі -Конвенція 1980 року) Законом України від 11 січня 2006 року №3303-IV.

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Конвенція 1980 року набула чинності для України з 1 вересня 2006 року.

Згідно із частиною 1 статті 3 Конвенції, переміщення або утримування дитини вважаються незаконними, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

За змістом частини 2 статті 3 Конвенції права піклування, про які йде мова в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Підставою виникнення правового зв'язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала.

Право піклування в контекстів Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає.

Крім того, важливим є те, що права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулась із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції

За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини.

Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно із преамбулою Конвенції держави, що її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них , а їх повернення повинно здійснюватись неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування.

Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що:

заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (п. «а» ч. 1 ст. 13);

заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. «а» ч. 1 ст. 13);

існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. «в» ч. 1 ст. 13);

дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч. 2 ст. 13);

повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст. 20);

з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч. 2 ст. 12);

чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст. 3).

Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.

Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.

За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини або при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин.

Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди відповідно до положень ст. 3, ч. 1 ст. 12 Конвенції насамперед повинні встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конвенція покладає обов'язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини, саме на особу, яка вчинила вивезення дитини та/або її утримує. У цьому разі зазначене формулювання відображає загальне правове правило: той, хто стверджує про наявність певного факту, повинен його довести.

При вирішенні судами справ щодо повернення дитини до країни постійного проживання батьки не позбавлені права вирішувати спір шляхом визначення місця проживання дитини.

Разом із тим стаття 21 Конвенції також передбачає можливість подання заяви про доступ до дитини, що має на меті визначення порядку спілкування заявника з дитиною.

Судом встановлено, що 02 січня 2009 року в м. Гура-Оцнітей (Румунія) був зареєстрований шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (після шлюбу ОСОБА_1), що підтверджується свідоцтвом про шлюб ( а.с.14). У сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Афіни (Грецька Республіка) народився син ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження ( а.с.15).

Подружжя ОСОБА_1 разом з дитиною проживало за адресою: АДРЕСА_3

12 травня 2012 року сім'я разом приїхала в Україну, де проживали на протязі трьох місяців. У серпні 2012 року позивачка ОСОБА_1 повернулася до Греції, а відповідач з малолітнім сином залишився в Україні. Позивачка не надавала згоди на проживання сина в Україні.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 09 січня 2013 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, дитину залишено проживати з батьком.

На даний час відповідач з сином проживають в Україні за адресою: Чернівецька область, Сторожинецький район, село Їжівці. Умови проживання створені належним чином. Дитина відвідує дошкільний навчальний заклад «Мерцішор».

У січні 2013 року мати дитини звернулася до Міністерства юстиції України відповідно до Конвенції про повернення дитини до держави її постійного місця проживання.

03 січня 2013 року позивачка звернулася із заявою про призначення її опіки над дитиною ОСОБА_4, віком 2,5 років до Одноособового суду першої інстанції м.Пірей.

Відповідно до рішення Одноособового суду першої інстанції м.Пірей від 05 листопада 2013 року було задоволено заяву ОСОБА_1 та покладено на неї тимчасову опіку над малолітньою дитиною - ОСОБА_4.

Суд вважає, що неповнолітня дитина незаконно утримується відповідачем на території України без згоди позивачки.

При цьому суд враховує, що права матері дитини до її переміщення в Україну ефективно здійснювались, своєї згоди на постійне проживання дитини в Україні вона не давала, питання про піклування дитини між батьками повинні вирішуватись лише після її повернення до Греції відповідно до вимог Конвенції.

Наявні всі умови, визначені у статтях 3, 4, 35 Конвенції 1980 року, за яких держава, на територію якої переміщена та утримується дитина, зобов'язана повернути дитину в державу її постійного проживання, зокрема:

- дії, що порушують права позивачки, відбулися після набуття чинності Конвенцією 1980 року у відносинах між двома державами;

- дитина, про яку йдеться, не досягла 16-річного віку (дитина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження);

- чинність Конвенції 1980 року у відносинах між двома державами ( Конвенція набула чинності з 01.02.2007 року);

- Грецька Республіка є державою, в якій дитина постійно проживала і за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, піклування щодо дитини, а також визначення її місця проживання;

- дії щодо утримування дитини за кордоном порушують права піклування одного з батьків, адже батьківські повноваження належать обом батькам.

Згідно зі ст. 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (далі Конвенція), до якої Україна приєдналась 11 січня 2006 року і яка набула чинності у відносинах з Грецією з 01 лютого 2007 року, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Відповідно до п. п. 1, 2 ст. 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено ст. 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Норми ст. 2 Конвенції 1980 року зобов'язують державу Україну вжити усіх належних заходів для забезпечення негайного повернення дитини, для здійснення позивачем ефективно його прав.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка розпочала процедуру повернення дитини до спливу річного терміну з моменту незаконного утримання дитини, про що свідчить її звернення до Міністерства юстиції України, як Центрального органу в Україні по виконанню Конвенції 1980 року через Центральний орган Грецької Республіки з заявою про повернення дитини 18 січня 2013 року (а.с.12), тобто до адміністративного органу в порядку ст.8 Конвенції.

Звернення до компетентних органів України в січні 2013 року, в строк, який не перевищує одного року з дати приїзду дитини на Україну свідчить про те, що позивачка згоди на зміну постійного місця проживання не надавала, а тому відповідно до вищенаведених положень Конвенції утримання дитини на Україні відповідачем до цього часу, без згоди позивачки є незаконним, так як позивачка позбавлена права як мати здійснювати піклування про сина. При цьому суд враховує, що у неї є тимчасова опіка над дитиною.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57?60 ЦПК України.

Суду не було надано жодних доказів тому, що позивачка дав усну або письмову згоду на зміну постійного місця проживання дитини.

Суду першої інстанції не були надані належні та допустимі докази того, що позивачка, проживаючи разом з сином в м.Пірей, не займалася його вихованням, або не виконувала інші обов`язки, як його мати.

Ті обставини, що на території України відповідач забезпечив дитину належними умовами проживання, належним піклуванням із свого боку, що також підтверджується показами свідків, свідчать лише про належне виконання відповідачем обов'язків батька.

Заперечення відповідача фактично зводяться до припущень про те, що повернення дитини до Грецької Республіки поставить під загрозу своєчасний та гармонійний розвиток інтелектуально-мнестичної сфери та особистості дитини.

При розгляді справи, з огляду на вік дитини, якій виповнилося чотири роки, суд не заслуховував думку дитини.

Разом з цим задовольняючи позов про повернення дитини, суд виходить з того, що дитина не відбирається від його батька та повернення дитини в розумінні статті 19 Конвенції 1980 року не обмежує батьківські права відповідача.

Суд переконаний, що повернення малолітньої дитини не створить їй нестерпної обстановки з огляду на потреби забезпечення його найвищих інтересів, що полягають, серед іншого, в необхідності забезпечити дитині такі умови розвитку, за яких дитина зможе у майбутньому самостійно реалізувати право на самоідентифікацію мовну, етнічну, за кровним спорідненням тощо, чому навпаки суперечать односторонні дії відповідача, які реально загрожують звуженню кругозору дитини через суттєве обмеження спілкування матері з сином.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що утримання дитини на території України є незаконним та відсутні обставини, які б давали підстави, передбачені указаною Конвенцією (ст. ст. 12, 13), для відмови у поверненні дитини до держави її постійного місця проживання, а тому позов слід задовольнити в повному обсязі.

Також, суд вважає, що в даному випадку не слід допускати негайне виконання рішення, оскільки це не передбачено нормами Конвенції.

Керуючись ст.ст. 9, 124 Конституції України, ст.ст. 3, 5, 18 Конвенції ООН про права дитини, ст.ст. 3, 6, 7, 11, 14, 16, 19, 23, 30 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, Законом України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей», ст.ст. 15, 19 Закону України «Про міжнародні договори України», п.п. 2, 9, 12 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.07.2006р. №952 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2010р. №795), ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1, в інтересах якої подана позовна заява Головним управлінням юстиції у Чернівецькій області до ОСОБА_3 про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Грецької Республіки задовольнити.

Визнати незаконним утримування на території України неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, відповідачем ОСОБА_3.

Повернути неповнолітнього ОСОБА_4 до місця постійного проживання у Грецьку Республіку за адресою проживання його матері: АДРЕСА_1.

Якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов'язати відповідача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, який проживає за адресою АДРЕСА_4 передати неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, що проживає за адресою: АДРЕСА_1, для забезпечення повернення дитини на територію Грецької Республіки.

Покласти витрати, пов'язані з поверненням дитини до Грецької Республіки, на позивачку.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Чернівецької області через Шевченківський районний суд м.Чернівці шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ Л.В.ЯРЕМА

.