Справа № 340/171/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1503/2015
Головуючий у 1 інстанції Данилюк М. П.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючого: Горблянського Я.Д.

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.

секретаря: Петріва Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Верховинського районного суду від 20 травня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

В березні 2015 року представник ПАТ КБ "ПриватБанк " звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору від 20.02.2007 року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 18000 доларів США на термін до 18.02.2027 року зі сплатою відсотків за встановленими умовами. В забезпечення виконання зобовязання між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки, відповідно до якого боржник і поручитель несуть солідарну відповідальність за неналежне виконання умов договору .У зв'язку з порушенням зобов'язань станом на 03.12.2014 року кредитна заборгованість становить 56162,56 доларів США, яку банк просив стягнути солідарно з відповідачів.

Рішенням Верховинського районного суду від 20.05.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, вважаючи його незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права представник ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що кредитні зобовязання не були припинені з ухваленням рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а відповідно не завершено дію самого зобовязання, оскільки таке діє до повного виконання. А тому всі заперечення відповідача про те, що договір не діє, є невірними та не ґрунтуються на реальних обставинах справи, відповідно до яких частинна боргу погашена за рахунок реалізації предмета іпотеки, а решта боргу продовжує існувати.

Посилається на ст.599 ЦК України, відповідно до якої зобовязання припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Цивільним законодавством передбачено, що визнання боргу перериває позовну давність у цивільних правовідносинах, на які вона поширюється.

Також судом порушені такі норми та принципи процесуального права, як рівність перед законом і судом, диспозитивність цивільного судочинства, а також ст.60 ЦПК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Вважає, що ненадання належної оцінки доказам по справі, не застосування норм матеріального права, що підлягають застосуванню до правовідносин сторін, допущення порушень норм процесуального права щодо законності та обґрунтованості судового рішення призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення.

Просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити у повному обсязі позовні вимоги.

Сторони в судове засідання не прибули, хоча належним чином повідомлені про час і місце розгляду апеляційної скарги. Тому апеляційну скаргу слід розглянути у відсутності сторін.

Вислухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Даним вимогам законодавства оскаржуване рішення відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у разі задоволення позову про стягнення суми боргу за умови, що вже є рішення суду, що набрало законної сили про стягнення на предмет іпотеки є фактичним стягненням боргу у подвійному розмірі, що заборонено ст.61 Конституції України.

Такий висновок суду відповідає нормам матеріального права та дійсним обставинам справи.

Встановлено, що між сторонами 16.02.2007 року укладений кредитний договір № IFVWGК00000027 відповідно до п.7.1 якого ОСОБА_2 отримала кредит в розмірі 18000 доларів США на строк до 18.02.2027 року для купівлі квартири, а також у розмірі 3240 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом 12% річних (а.с.15).

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 20.02.2007 року з ОСОБА_3 укладено договір поруки, відповідно до якого останній відповідає перед кредитором за виконання обовязків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Встановлено, що у звязку з порушенням боржником виконання кредитного зобовязання відповідно до ст.39 ЗУ «Про іпотеку» банк звертався до суду про дострокове стягнення заборгованості за рахунок іпотечного майна, згідно укладеного між банком та ОСОБА_2 21.02.2007 року іпотечного договору.

Так, рішенням Верховинського районного суду від 09.02.2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 26829,60 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 2138331,91 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру загальною площею 56,8 кв.м., яка належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 31.01.2007 року в с. Ільці, прис. Центр, будинок,21 кв.3 Верховинського району, з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру власності, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, із застосуванням процедури продажу встановленого ст.38 ЗУ «Про іпотеку» зі встановленням ціни продажу предмету іпотеки на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна та вставлення початкової ціни предмету іпотеки в розмірі її вартості, яка встановлена згідно пункту 33.4 договору іпотеки в розмірі 90900 грн.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.02.2014 року задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк». Виселено ОСОБА_2. та ОСОБА_3 із квартири в присілку Центр,21/3 в с. Ільці Верховинського району та знято їх з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України.

В матеріалах справи відсутні докази щодо фактичного виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та позивачем не наведено жодних доводів про неможливість чи перешкоди продажу іпотечного майна.

Положення ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про іпотеку», яким установлена відповідальність майнового поручителя перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки, передбачає право кредитора стягнути непокриту предметом іпотеки суму боргу з боржника у разі, якщо вартість іпотечного майна є меншою від заборгованості за основним зобов'язанням. Зважаючи на той факт, що чинне законодавство (ст. 39 Закону № 898-ІV) та відповідні роз'яснення (п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5) передбачають зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, беручи до уваги, що фактична ціна продажу цього майна в процесі його реалізації може змінюватися, вимога про стягнення суми боргу непокритого іпотечним майном повинна заявлятися лише після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки, причому як у випадку, коли мало місце звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить майновому поручителю, так і тоді, коли іпотечне майно належить боржнику за основним зобов'язанням.

У абз. 1, 2 п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Проте, одночасне стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю, у рахунок погашення зазначеного боргу призводить до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника, так і з майнового поручителя за рахунок належного йому майна. За такої ситуації відбувається фактичне подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові.

Наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно (постанова Верховного Суду України від 4 вересня 2013 року у справі № 6-73цс13). Разом із тим задоволення подібних позовних вимог можливе лише у разі, коли суду надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобов'язання.

Дійсно, як вбачається з наданого банком розрахунку заборгованості, позичальником порушені умови кредитного договору, в установлений договором строк сума кредиту, процентів, комісій та штрафних санкцій сплачені не були. Разом із тим, перш ніж здійснювати стягнення боргу, відповідно до вимог закону та умов договору, неохідно визначити розмір заборгованості після фактичного здійснення стягнення на предмет іпотеки.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обставини справи з'ясовано всесторонньо і повно та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, обґрунтованості якого доводи апеляційної скарги не спростовують.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» - відхилити.

Рішення Верховинського районного суду від 20 травня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: Я.Д. Горблянський

ОСОБА_4

ОСОБА_5