ЄУН № 389/1918/15-ц
Провадження № 2/389/417/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

2 липня 2015 року Знамянський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Берднікової Г.В.

при секретарі Чукановій О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Знамянка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації та виселення його з будинку № 66 по вул. Шкільній у с. Трепівка Знамянського району Кіровоградської області, належного їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. При цьому, вказала, що співмешкала з відповідачем, в 2007 році зареєструвала його у своєму будинку. Однак, з жовтня 2014 року відповідач у будинку вже не проживає, а його реєстрація створює їй як власнику перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні будинком.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги зменшив, відмовившись від вимог щодо виселення відповідача з будинку. В іншій частині позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позові. Також відзначив, що сторони не перебували у фактичних шлюбних відносинах.

Відповідач у судове засідання не зявився, повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином в розумінні положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Так, фізичним особам, які не мають статусу підприємців судові повістки надсилаються за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку. У разі їх відсутності за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

З огляду на те, що відповідач причини неявки до суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надійшло, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого представник позивача у судовому засіданні не заперечив.

Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 (змінила прізвище з Плужник, а.с. 7) є власником будинку № 66 по вул. Шкільній у с. Трепівка Знам'янського району Кіровоградської області на підставі договору купівлі-продажу від 28.08.1999 року (а.с. 8).

У судовому засіданні також встановлено, що з 19.10.2007 року у будинку належному позивачу зареєстрований і відповідач. Згідно довідки Трепівської сільської ради № 1195 від 15.05.2015 року з жовтня 2014 року останній за вказаною адресою не проживає.

Як відзначено у позовній заяві ОСОБА_2 вселився у вказаний будинок і був у ньому зареєстрований з дозволу позивача, оскільки сторони співмешкали (дослівно). Разом з тим, представник позивача у судовому засіданні вказав на те, що відповідач був зареєстрований у будинку за його ж проханням для певних йому необхідних цілей, а сторони у фактичних шлюбних відносинах не перебували, відповідач у будинку не проживав.

Суд дає критичну оцінку таким доводам представника, піддає їх сумніву. По-перше, як від початку було зазначено у позовній заяві сторони співмешкали, що вказує на особливий зв'язок (союз) між чоловіком і жінкою та у звичайному прийнятому у суспільному розумінні цього слова означає, що вони перебували у фактичних шлюбних відносинах, тобто проживали разом, вели спільне господарство. В інакшому випадку мало б бути зазначено, наприклад, що сторони з тих чи інших обставин проживали в одному помешканні, що було б достатньо дивним і малоймовірним з огляду на абсолютно стороннє відношення відповідача до позивача або що відповідач дійсно лише був там зареєстрований, але ніколи не проживав. Однак, як вбачається із вищезазначеної довідки Трепівської сільської ради за № 1995 від 15.05.2015 року (а.с. 10) відповідач лише з жовтня 2014 року не проживає у будинку, належному позивачу. Слід розуміти, що з жовтня 2007 року по жовтень 2014 року сторони проживали у будинку разом, тобто достатньо тривалий час. Відтак, на думку суду, представник позивача намагається ввести суд в оману щодо вказаних обставин, інакше як можна розуміти союз жінки і чоловіка (не родичів) протягом семи років, їх проживання разом, хоч і в незареєстрованому шлюбі, і при цьому ж першочергово відзначення свого статусу як співмешканців. Довести протилежне представник позивача в ході судового розгляду не спромігся.

Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо ці порушення не були поєднані з позбавленням володіння.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи, такою, що втратила право користування житлом , як спосіб усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас, статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною першою ст.165 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідач у розумінні статті 64 ЖК являвся членом сім'ї власниці будинку.

У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 162 ЖК визначено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Як вірно відзначив представник позивача у судовому засіданні між сторонами жодних угод не укладалось.

Статтями 71, 72 ЖК визначено порядок збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців, випадки збереження понад шість місяців і порядок визнання в такому разі осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

При цьому, з прийняттям ЦК України застосування ст. 71, 72 ЖК можливе тільки до приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду.

Обставини ж даної справи свідчать про те, що спір виник між власницею будинку та її колишнім співмешканцем, який за її згодою проживав та був зареєстрований у належному їй будинку.

Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч.1 ст.405 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім'ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є недоведеними, позивач добровільно надала згоду на реєстрацію і проживання у будинку свого співмешканця (вже колишнього), відповідач не проживає у ньому з жовтня 2014 року, тобто менше одного року, тому підстави для застосування ст.405 ЦК України відсутні.

При цьому, суд відзначає, що відмова в задоволенні позову в цій частині з тих підстав, що позивачем не доведено відсутність відповідача без поважних причин понад один рік не позбавляє позивача права на звернення до суду з тими самими вимогами, але з урахуванням інших обставин.

Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом.

У постанові від 16 січня 2012 року № 6-57цс11 Верховний Суд України відзначив наступне.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи.

З огляду на викладене, позовні вимоги у частині зняття відповідача з реєстрації задоволенню також не підлягають.

Керуючись статтями 88, 214-215, 224-226 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації - відмовити.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через даний суд до Апеляційного суду Кіровоградської області.

Заяву про перегляд рішення може бути подано відповідачем протягом десяти днів з дня отримання копії рішення до суду, який постановив заочне рішення.

Суддя Г.В. Берднікова