Справа № 530/614/15-ц
Номер провадження 2/530/344/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2015 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого-судді Должко С.Р., при секретарі Кравченко М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Зіньків Полтавської області цивільну справу за позовом

ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Малобудищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, третя особа реєстраційна служба Зіньківського РУЮ про визнання права власності на житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до Малобудищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, третя особа реєстраційна служба Зіньківського РУЮ про визнання права власності на житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями.

Заслухавши позивача та представника позивача, які підтримали свої позовні вимоги, зачитавши заяву позивача, ОСОБА_2, який теж підтримав позовні вимоги та просив розгляд справи провести без його участі, представника відповідача, який позовні вимоги визнав в повному обсязі, розглянувши наявні матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі і давши їм належну оцінку, суд знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України).

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою…

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ст.316 ЦК України «Правом власності є право особи на річ (майно), особа здійснює відповідно до закону за своєю волею...»

У відповідності до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ст.316 ЦК України „Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею.

У відповідності зі ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину чи не прийняти її.

Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно зі ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пленум Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права за укладеним договором.

Відповідно до ст.4 Постанови Верховної ОСОБА_3 України «Про ведення в дію Закону «Про власність» (885-12) загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. Окрім цього відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22 грудня 1995 року право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили частку в його майні.

Згідно зі ст.5 ЦК України, до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс України PCP (в редакції 1963 року), Закон України PCP «Про власність» (в редакції 1991 року).

Так, відповідно до вимог ч.2 ст.123, ч.І ст.120 ЦК України (в редакції 1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності, розмір частки члена колгоспного двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

В судовому засіданні встановлено, що 18 січня 2008 року померла мати позивачів - ОСОБА_3, про що виконавчим комітетом Малобудищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області видано свідоцтва про смерть серії І-КЕ №089589.(а.с.7).

Спадщина, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 складається зі спадкового майна - житлового будинку, що знаходиться за адресою: с.Малі Будища, вул. Радянська, буд. №31, Зіньківського району, Полтавської області, яким померла володіла як голова колгоспного двору та земельної ділянки (паю).

На випадок своєї смерті мати позивачів, ОСОБА_3 склала заповіт посвідчений 23 жовтня 2002 року Малобудищанською сільською радою Зіньківського району Полтавської області, за реєстровим №83, в якому належний їй житловий будинок та земельну ділянку заповідала- Гаховичу ОСОБА_4.

Згідно довідки №02-32/252 Малобудищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області ОСОБА_3 до дня своєї смерті була зареєстрована та проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1. Станом на день її смерті за вказаною адресою місце проживання інших осіб не зареєстроване. (а.с.15).

Отже спадкоємців передбачених статтею 1241 ЦКУ на обовязкову частку у спадщині померлої немає.

Спадщину у встановлений законом строк після померлої матері позивачі прийняли, про що ними до Опішнянської державної нотаріальної контори були подані заяви про прийняття спадщини та заведено спадкову справу №102/2008.

29 жовтня 2014 року Зіньківською державною нотаріальною конторою позивачам були видані свідоцтва про на право на спадщину на земельну ділянку розміром 2,9750га, що розташована на території Малобудищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області. ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/4 частини земельної ділянки та ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину земельної ділянки, оскільки згідно ст.1241 Цивільного кодексу України він як пенсіонер та інвалід II групи має право на обовязкову частку в спадщині.

Звернувшись до Зіньківської державної нотаріальної контори, зясувалося, що видати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно-житловий будинок, що знаходиться за адресою с. Малі Будища, вул. Радянська, буд.№31 Зіньківського району Полтавської області нотаріус не може, оскільки станом на 01.07.1990 року він мав статус колгоспного двору.

Членами колгоспного двору згідно довідки Малобудищанської сільської ради були: ОСОБА_3, голова колгоспного двору та ОСОБА_1 - син, тому фактично майно колгоспного двору належить по 1/2 частині кожному.

Після смерті матері в право спадкування вступили позивачі: ОСОБА_2, як спадкоємиць за заповітом та ОСОБА_5, як спадкоємець за законом, тому відповідно частка ОСОБА_1 становить 1/2+1/8=5/8 частини в будинковолодінні та частка ОСОБА_2 становить 3/8 частини.

Звернувшись в ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» позивачам виготовили технічний паспорт на будинок станом на 15 вересня 2014 року.

Факт того, що житловий будинок за адресою: село Малі Будища, вулиця Радянська, буд. №31 Зіньківського району Полтавської області мав статус колгоспного двору підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок, видане 29.05.1989 року виконкомом Малобудищанської сільської ради за №156, довідкою Малобудищанської сільської ради, технічним паспортом на житловий будинок станом на 15.09.2014 року виготовлений в ПП «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» та довідкою-характеристикою наданою БТІ №8103 від 22.09.2014 року, довідкою Малобудищанської сільської ради про земельну ділянку на якій знаходиться житловий будинок з будівлями та спорудами, яка не приватизована та перебуває у складі земель комунальної власності сільської ради.

Відповідно до ст.4 Постанови Верховної ОСОБА_3 України «Про ведення в дію Закону «Про власність» (885-12) загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. Окрім цього відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22 грудня 1995 року право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили частку в його майні.

Відповідно до ст.381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Прибудова, позначена літерою а-2; тамбур, позначений літерою а-3 є приналежністю головної речі - житлового будинку, призначені для його обслуговування, пов'язані з ним і в силу ст.186 ЦК України повинні слідувати за головною річчю. Згідно роз'яснень Держбуду України (лист № 12/5-126 від 23.03.1999 року) об'єкти нерухомого майна, збудовані до прийняття Постанови Кабінету Міністрів від 05.08.1992 року, здачі в експлуатацію не підлягають.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися на момент його смерті.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, що подані на підтвердження позовних вимог, з врахуванням визнання відповідачем позову, що не порушує прав та інтересів інших осіб, є підстави для задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.15,16,328,п.11 ч.1 ст.346,ст.ст.1216-1218 ЦК України, ст.ст.3,10,11,60,174,179,197,212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Малобудищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, третя особа реєстраційна служба Зіньківського РУЮ про визнання права власності на житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями - задовлити в повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1, мешканцем с. Малі Будища, Зіньківського району, Полтавської областіправо власності на 5/8 частин житлового будинку що знаходиться за адресою с. Малі Будища, вул. Радянська, буд. №31, Зіньківського району Полтавської області,який в цілому складається з позначеного на плані технічного паспорта на житловий будинок літерами та цифрами: житлового будинку літ. А-1 з допоміжними господарськими будівлями: сарай літ. В, літня кухня літ.Г, гараж літ. Д, сарай літ. Ж, вбиральню літ. З, ворота огорожі №2, огорожі №3, після померлої 18.01.2008 р. матері, ОСОБА_6 як за спадкоємцем за законом.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2, мешканцем АДРЕСА_1 право власності на 3/8 частин житлового будинку що знаходиться за адресою с. Малі Будища, вул. Радянська, буд. №31, Зіньківського району Полтавської області,який в цілому складається з позначеного на плані технічного паспорта на житловий будинок літерами та цифрами: житлового будинку літ. А-1 з допоміжними господарськими будівлями: сарай літ. В, літня кухня літ.Г, гараж літ. Д, сарай літ. Ж, вбиральню літ. З, ворота огорожі №2, огорожі №3, після померлої 18.01.2008 р. матері, ОСОБА_6, як за спадкоємцем за заповітом.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Зіньківський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з моменту його оголошення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області ОСОБА_7