Ухвала

іменем україни

23 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Мостової Г.І.,
Карпенко С.О.,Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_9 на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 13 травня 2015 року,

в с т а н о в и в :

У квітні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування 245/250 часток майстерні загальною площею 1453,5 кв.м, яка складається з: ЦРМайстерні з адмінбудівлею (літ. А), цегляної, загальною площею 502,3 кв.м; прибудови ЦРМайстерні (літ. А*), загальною площею 789,3 кв.м; зварювального цеху (літ. Б), загальною площею 129,1 кв.м; котельні (літ. В), загальною площею 32,8 кв.м; навісу (літ. Д); огорожі (№ 1-2); тротуару (№ 1), розташованої за адресою: АДРЕСА_2, укладеного 30 липня 2013 року між відповідачами, посвідченого приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Дурицьким А.П., зареєстрованого в реєстрі за № 2143. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що оспорюваний правочин суперечить положенням ст.ст. 203, 215 ЦК України має бути визнаний недійсним, так як на момент його укладення все майно відповідача ОСОБА_7 знаходилось під забороною відчуження, накладеного постановою ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві та ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва.

Заочним рішенням Макарівського районного суду від 06 жовтня 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано недійсним договір дарування 245/250 частин майстерні за адресою: АДРЕСА_2, укладений 30 липня 2013 року між ОСОБА_7, як дарувальником та ОСОБА_8, як обдарованою, посвідчений приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Дурицьким А.П., зареєстрований в реєстрі за №1143. Зобов'язано ОСОБА_8 повернути ОСОБА_7 245/250 частин майстерні за адресою: АДРЕСА_2, отриманої на підставі зазначеного вище договору. Зобов'язано ОСОБА_7 повернути ОСОБА_8 551 899,74 грн, отриманих за вищевказаним договором. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 13 травня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_9 просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що позивачем не надано доказів про те, що саме оспорюваним правочином порушено права останнього і що сума грошового боргу за виконавчим листом не може бути погашена за рахунок іншого нерухомого чи рухомого майна боржника, а саме квартири у м. Києві, транспортних засобів, земельної ділянки, площею 8,9 га, вартість якої за висновком експертної грошової оцінки про вартість земельної ділянки становить 979 655,22 грн.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 20 червня 2013 року державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції м. Києва (далі - ВДВС Солом'янського РУЮ м. Києва) Мельниченком В.С. було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 38532471, з виконання виконавчого листа № 2-291/12, виданого Солом'янським районним судом м. Києва 22 травня 2012 року, про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 боргу в сумі 891 833,54 грн (а.с. 6, т. 1).

Постановою державного виконавця ВДВС Солом'янського РУЮ м. Києва від 20 червня 2013 року ВП № 38532471 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с. 7, т. 1) накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_7 у межах суми звернення стягнення - 891 833,54 грн. Заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить боржнику лише в межах суми боргу. Арешт накладено з моменту надходження постанови.

19 липня 2013 року представник ОСОБА_7 - ОСОБА_12 знайомився з матеріалами виконавчого провадження та відповідно до його розписки (а.с. 124, т. 1) отримав постанову про призначення експерта та постанову про відкриття виконавчого провадження № 38308585, постанову про розшук, копію акта опису та арешту майна, постанову про відкриття № 38532471.

30 липня 2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено договір дарування, за умовами якого дарувальник (ОСОБА_7.) передав безоплатно у власність (подарував), а обдарована (ОСОБА_8.) прийняла в дар 245/250 часток майстерні, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10-11, т. 1). Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Дурицьким А.П., зареєстрований в реєстрі за №1143.

Статтею 52 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються. На кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване це житло, не здійснюється. У такому разі державний виконавець зобов'язаний вжити всіх заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Відповідно до ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті, та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою передбачену законом відповідальність зберігача майна.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд в порушення ст.ст. 303, 315 ЦПК України, не встановив фактичних обставин справи, які мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, зокрема, залишив поза увагою та не надавши ніякої оцінки тому, що представник ОСОБА_7 ОСОБА_13 19 липня 2013 року ознайомився з виконавчим провадженням та отримав копію постанови про накладення арешту на все майно боржника ОСОБА_7, тобто до моменту укладення оспорюваного договору. Посилання апеляційного суду у мотивувальній частині рішення про те, що відповідач ОСОБА_7 дізнався про арешт належного йому майна та заборону його відчуження, а саме спірного об'єкту нерухомості, у січні 2014 року, не заслуговують на увагу, оскільки його представник ОСОБА_13 діяв від імені відповідача ОСОБА_7 та відповідно до його інтересів на підставі належним чином виданої останнім довіреності.

При вирішенні спору судом апеляційної інстанції не враховано, що на спірний об'єкт відчуження за договором дарування за заявою ОСОБА_6 було накладено арешт в порядку виконання судового рішення у іншій справі, а укладення оспорюваного договору дарування між сторонами та перехід до іншої особи права власності на це майно унеможливлює звернення стягнення на нього при виконанні рішення, чим порушені права позивача.

Апеляційний суд не звернув належної уваги на те, що оспорюваним правочином порушено публічний порядок, оскільки за ним проведено відчуження майна, обіг якого був обмежений у зв'язку із накладенням арешту на нього.

Посилання апеляційного суду на відсутність доказів, що позивач не намагався виконати судове рішення за рахунок іншого рухомого та нерухомого майна відповідача не заслуговують на увагу, оскільки апеляційний суд не перевірив чи є в наявності таке майно, та чи буде це достатнім для покриття боргу.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 13 травня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
С.О. Карпенко
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук