У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

Коротуна В.М., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Підволочиського районного нотаріального округу Матійчик А.В., про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_7 на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 20 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області 15 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1, який належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, де вона проживає сама, оскільки дітей у них не було.

У 2002 році в будинку почав протікати дах, що потребувало негайного ремонту. У зв'язку зі станом здоров'я, віком та скрутним матеріальним становищем позивач не могла самостійно зробити ремонт і найняти за кошти працівників для цього, а тому звернулася до ОСОБА_4, щоб він допоміг відремонтувати дах, за що пообіцяла йому скласти на нього заповіт на цей будинок. Після цього вона разом з ОСОБА_4 і його дружиною поїхали в

смт Підволочиськ до приватного нотаріуса оформляти заповіт.

Під час укладення вказаного договору у приватного нотаріуса Матійчик А.В. позивач вважала, що складає заповіт на ОСОБА_4 Про те, що було укладено договір дарування, а не заповіт, вона дізналася лише близько року тому, коли їй необхідні були документи на будинок. На її вимогу віддати документи ОСОБА_4 відмовився. Так як вона була введена в оману і не розуміла, що підписує, тому просила суд визнати договір дарування її житлового будинку недійсним.

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 20 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області 15 жовтня 2015 року, відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_3 про поновлення пропущеного строку позовної давності, оскільки він пропущений без поважних причин.

Відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_7 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивач була обізнана про те, що укладає договір дарування, а не заповіт. Позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду.

Проте таких висновків суди дійшли передчасно.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 ст. 212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вказаним вимогам судові рішення не відповідають.

Установлено, що ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_8, який помер

ІНФОРМАЦІЯ_2, належав будинок АДРЕСА_1

Після смерті чоловіка позивач проживала у вказаному будинку сама, дітей не має.

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1.

15 січня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який діяв від імені його неповнолітньої дочки ОСОБА_5, укладено договір дарування будинку АДРЕСА_1

Абонентська книжка по розрахунках за воду по АДРЕСА_1 оформлена на ОСОБА_3 (а. с. 60-62).

Розрахункова книжка № НОМЕР_1 по оплату за природний газ по

АДРЕСА_1 оформлена на ОСОБА_3 (а. с. 62-73).

Особовий рахунок № НОМЕР_2 по електроенергії оформлено на ОСОБА_3 (а. с. 74-75).

Комунальні послуги по АДРЕСА_1 сплачувались ОСОБА_3

Матеріали справи не містять доказів наявності іншого житла у позивача.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Частинами першою, п'ятою ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253‒255 цього Кодексу.

Вказуючи про те, що позивачу було відомо про укладений договір дарування з січня 2002 року, оскільки документи на будинок перебували у відповідача, тому звернувшись до суду з позовом у 2015 році нею пропущено строк позовної давності, а поважних причин такого пропуску не наведено, суд формально прийшов до такого висновку, оскільки відсутність документів на будинок жодним чином не може свідчити про її обізнаність саме в укладанні договору дарування, а не іншого договору, наприклад заповіту, як указує позивач, та спростовується, наприклад, квитанціями про сплату за спожиті комунальні послуги, які були виписані саме на позивача.

Матеріали справи містять докази невчинення відповідачем будь-яких дій за договором дарування, а саме відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування, відсутність реєстрації відповідача у спірному будинку.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справи з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Вирішуючи спір, суд не дотримався встановленого ст. 212 ЦПК Українипринципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін; у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню; суд обмежився лише поясненнями та доказами, наданими відповідачами, таким чином обмеживши права позивача; суд не з'ясував усіх обставин справи та не надав їм належної правової оцінки, хоча їх з'ясування має суттєве значення для правильного вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретних обставин і фактів, що спростовують такі доводи, та прийшов до передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначені порушення процесуального закону унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та є відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування ухвалених у даній справі судових рішень та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 20 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області

15 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М.Коротун

А.О.Леванчук

І.К.Парінова