Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/326/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Волошина Н. Л.
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

Іменем України

25.03.2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого - Карпенка О.Л.,

суддів - Гайсюка О.В., Голованя А.М.,

за участю секретаря - Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління охорони використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою Управління охорони використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 7 листопада 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

8 липня 2014 року ОСОБА_2 пред'явив позов до Управління охорони використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області про стягнення 47 814 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 5000 грн. відшкодування моральної шкоди, а всього 52814 грн. 20 коп. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем, але 29 жовтня 2012 року його було звільнено з посади інспектора оперативної роботи. На час звільнення відповідач не провів з ним повний розрахунок. Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 грудня 2013 року з відповідача на його користь стягнено 421 грн. 89 коп. невиплаченої заробітної плати за роботу у вихідні дні. Фактично вказані кошти йому виплачено у червні місяці 2014 року. У зв'язку з цим він вважає, що відповідач зобов'язаний сплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того діями відповідача йому завдано моральну шкоду.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 7 листопада 2014 року позов задоволено частково. Суд вирішив стягнути з відповідача на користь позивача 59827 грн. 86 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди - відмовив. Крім того, суд вирішив питання стягнення з відповідача судового збору.

Ухвалою того ж суду від 1 грудня 2014 року виправлено арифметичну помилку, допущену в рішенні суду від 7 листопада 2014 року, а саме: зазначено, що стягненню підлягає 56533 грн. 26 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач послався на те, що при звільненні позивача з роботи, 29 жовтня 2012 року, йому було виплачено нараховано заробітну плату за жовтень 2012 року, компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу, а всього в сумі 8684 грн. 77 коп. Того ж дня з ним був проведений повний розрахунок, шляхом безготівкового перерахунку коштів у сумі 6239 грн. 79 коп. на зарплатний рахунок позивача. Суд не врахував при вирішенні спору рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо застосування положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього кодексу. Вважає, що встановлений законом строк для звернення позивача до суду сплив. Проведений судом розрахунок середнього заробітку суперечить положенням Закону України «Про оплату праці», Порядку обчислення середньої заробітної плати.

Позивач надіслав письмові заперечення на апеляційну скаргу в яких вказав на хибність доводів відповідача, неправильне розуміння рішення Конституційного Суду України.

Відповідач, повідомлений судовою повісткою про час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 100). Проте представник позивача в судове засідання, призначене на 11 березня 2015 року, не з'явився, але надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Після оголошення перерви у судовому засідання, представник позивача також не з'явився, хоч про розгляд справи відповідач був повідомлений завчасно, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 112).

Позивач в судовому засіданні доводи апеляційної скарги не визнав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2, позивач по справі, перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді районного інспектора відділу оперативної роботи.

Відповідно до наказу начальника Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області № 44-о від 29 жовтня 2012 року ОСОБА_2 було звільнено з посади районного інспектора відділу оперативної роботи 29 жовтня 2012 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України в зв'язку з реорганізацією.

При звільненні позивачеві було виплачено заробітну плату за жовтень 2012 року, компенсацію за 47 днів невикористаної відпустки і вихідну допомогу, а всього 6239 грн. 79 коп.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 грудня 2013 року стягнуто з Управління охорони використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області на користь ОСОБА_2 заробітну плату за роботу у вихідні дні (25 жовтня 2011 року, 12 і 26 вересня 2012 року) у розмірі 421 грн. 89 коп. та на шкодування моральної шкоди - 500 грн.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробітокза весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Встановивши, що з вини відповідача позивачу при звільненні не було виплачено в повному обсязі належну йому заробітну плату за роботу у вихідні дні і спір з цього приводу був вирішений судом на користь позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого і правильного висновку про наявність передбачених ч. 2 ст. 117 КЗпП України підстав для сплати відповідачем на користь позивача його середнього заробітку за весь час затримки.

Заперечення відповідача про те, що при звільненні позивача з ним був проведений повний розрахунок є безпідставними так, як рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2. до Управління охорони використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області було встановлено, що 25 жовтня 2011 року, 12 і 26 вересня 2012 року ОСОБА_2 перебував на роботі, але заробітна плата за ці дні йому не була нарахована та не виплачена у зв'язку з чим суд її стягнув з відповідача.

Вказане рішення набрало законної сили, про що свідчить відповідна відмітка суду на копії рішення (а.с. 114, 115) та виконане 16 червня 2014 року, що підтверджується випискою з банківського рахунку позивача (а.с. 15) та довідкою Управління Державної казначейської служби України у м. Кременчуці Полтавської області (а.с. 113).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, вказане рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області має приюдиційне значення і звільняє позивача від обов'язку доказування раніше встановлених судом обставин на які він зокрема посилається в обґрунтування нового позову.

При цьому відповідач, заперечуючи проти позову, не посилався на те, що рішення суду від 17 грудня 2013 року було скасоване або змінене, відповідних доказів не подав.

Стосовно доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем строку звернення до суду, встановленого ст. 233 КЗпП України, то колегія суддів вважає їх безпідставними та таким, що ґрунтуються на неправильному розумінні відповідачем змісту вказаної норми закону.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівникможе звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної платибез обмеження будь-яким строком.

Відповідно до роз'яснень, викладених в ч. 5 п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Вказане роз'яснення узгоджується з рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 згідно якого в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

З матеріалів справи вбачається, що рішення суду про стягнення з відповідача на користь 421 грн. 89 коп. заробітної плати було виконане 16 червня 2014 року, а тому цього дня позивач дізнався про те, що відповідач фактично з ним розрахувався.

Оскільки позов про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні був пред'явлений позивачем 8 липня 2014 року, то на цей час тримісячний строк, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, не сплинув.

У зв'язку з тим, що рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 грудня 2013 року позов ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено повністю, то підстави для зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

Проте, здійснюючи розрахунок відшкодування, суд першої інстанції припустився помилки у визначенні його розміру.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

В розрахунку суд використав числовий показний середньоденного заробітку позивача, який вказаний у довідці від 20 жовтня 2014 року № 1594-10 (а.с. 52), а саме - 140 грн. 63 коп.

Проте суд не звернув уваги, що при обрахуванні його розміру було взято в розрахунок заробіток позивача за останні 6 місяців, які передували звільненню позивача, що суперечить п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати.

У даному випадку до розрахунку мають прийматися виплати за останні 2 календарні місяці, що передували звільненню, тобто: серпень і вересень 2012 року.

Згідно вже згаданої довідки відповідача (а.с. 52), розмір виплат позивачу у серпні 2012 року становив 1194 грн. 54 коп. при відпрацьованих 22 робочих днях, а у вересні 2012 року - 3741 грн. 98 коп. при відпрацьованих 20 робочих днях

Таким чином середньоденна заробітна плата позивача становить:

(1194,54 + 3741,98) : (22 + 20) = 117,54 грн.

Суд першої інстанції також помилково вважав, що у розрахунковому періоді (з 30 квітня 2012 року по 16 червня 2014 року) нараховується 402 робочих дні.

Так 30 і 31 жовтня 2012 року - робочі дні.

У листопаді 2012 року кількість робочих днів становила 22, а у грудні того ж року - 21

У 2013 році кількість робочих днів становила - 251.

Кількість робочих днів за період з 1 січня по 16 червня 2014 року, день виплати заборгованості, становила - 110.

Таким чином загальна кількість днів за період за який підлягає стягненню відшкодування становить 406: 2 + 22 + 21 + 251 + 110 = 406.

Отже розмір середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить:

117,54 х 406 = 47721,24 грн.

У зв'язку з тим, що суд першої інстанції невірно застосував положення Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, що вплинуло на правильність постановленого у справі рішення, оспорюване рішення підлягає зміні в частині розміру середнього заробітку, який підлягає до стягнення.

В частині вирішення судом спору про відшкодування моральної шкоди апеляційна скарга фактично не містить доводів, які б вказували на те в чому відповідач вбачає незаконність і (або) необґрунтованість рішення, а тому підстави, передбачені ст. 309 ЦПК, для його зміни або скасування в цій частині - відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Управління охорони використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області задовольнити частково.

Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 7 листопада 2014 року змінити.

Стягнути з Управління охорони використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства в Полтавській області на користь ОСОБА_2 47721 (сорок сім тисяч сімсот двадцять одну) грн. 24 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В решті рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: