АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22 -ц-796-9374/2015 р. Головуючий в 1 інстанції- Коваль О.А.
Доповідач - Барановська Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«29» вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі

Головуючого - Барановської Л.В.

Суддів - Рейнарт І.М., Стрижеус А.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29.04.2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання батьківства та стягнення аліментів.

Заслухавши доповідь судді Барановської Л.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В С ТА Н О В И Л А :

У липні 2014 р. позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання батьківства та стягнення аліментів.

Зазначала, що познайомившись з відповідачем у 1989 р. вони стали зустрічатися, а згодом спільно проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу, внаслідок чого у них ІНФОРМАЦІЯ_2. народилася донька ОСОБА_3, народження якої відповідач без її згоди зареєстрував в м. Києві, коли та народилася в м. Миронівка, про що свідчить відповідна довідка із Миронівської районної лікарні та в книзі записів актів громадського стану про народження дитини, за його діями, було записано батьком неіснуюча людина, а саме за її прізвищем ОСОБА_2, за дійсним іменем батька ОСОБА_4, та недійсним по батькові ОСОБА_5, коли відповідач по батькові ОСОБА_6. Після народження доньки з 1998 п. по 2000 рік вона проживала у своїх батьків у м. Миронівка, куди постійно приїздив відповідач відвідувати доньку та надавати матеріальну допомогу у зв'язку з чим вона не надавала великого значення здійсненій відповідачем неправомірній реєстрації дитини за неправдивою інформацією щодо батька їх дитини. В подальшому у 2000 р. ОСОБА_1 забрав її разом із дитиною до м. Києва, де вони разом продовжували жити однією сім'єю в його квартирі за адресою: АДРЕСА_1 та вести спільне домашнє господарство, зокрема разом жили, мали спільний бюджет, доходи та витрати, разом купували та використовували речі, майно, піклувалися один про одного, разом готували, їли, прибирали, тощо, разом займалися вихованням та матеріальним забезпеченням дитини, водили її до дитячого садочку, пізніше супроводжували до школи, у вихідні проводили сімейно відпочинок в с. Данилівка Васильківського району, де відповідач має земельну ділянку та будинок в якому вона також підтримувала порядок, разом його облаштовували. Також на вихідних часто відвідували її батьків та родичів в м. Миронівка, які знали і завжди вважали їх сім'єю. Проте, з 2007 року їх відносини з відповідачем погіршилися, у зв'язку з чим вона та їх донька виїхали з квартири відповідача, після чого той перестав надавати матеріальну допомогу на утримання доньки, привівши в зазначену квартиру іншу жінку з якою також став разом жити.

Також зазначала, що їх з відповідачем доньці вже повних шістнадцять років, і має інвалідність, вона завжди називала та називає його батьком, як і він її донькою, раніше, коли вони всі разом жили, питання батьківства не виникало, оскільки для них це неоспорюваний факт, лише після того, як вони розійшлися з відповідачем та коли перед донькою постало питання оформлення паспорту та відповідно зазначення у ньому її прізвища, таке питання батьківства виникло, як і питання аліментів на її утримання, оскільки відповідач перестав його їй надавати добровільно.

Просила визнати ОСОБА_1 1947 р. народження батьком її доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 у розмірі одного прожиткового мінімуму за кожен минулий місяць протягом останніх трьох років до дня подачі позовної заяви, а також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше розміру одного прожиткового мінімуму за кожен минулий місяць протягом останніх трьох років до дня подачі позовної заяви, а також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу ) щомісяця, але не менше розміру одного прожиткового мінімуму, починаючи з дня подачі позовної заяви до досягнення донькою 23-х років за умови її навчання після досягнення нею повноліття.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29.04.2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 батьком ОСОБА_3 ,ІНФОРМАЦІЯ_2, запис про народження якої було зроблено відділом реєстрації актів громадянського стану Московського району м. Києва за №782 від 21.07.1998 р.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 аліменти у розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого законом для дитини відповідного віку, починаючи з 10.07.2014 р. і до досягнення дитиною повноліття.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення про відмову в позові посилаючись на те, що суд не дав належної оцінки доказам по справі, неповно з'ясував обставини справи.

Апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що донька позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2., про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Московського району м.Києва було зроблено актовий запис № 782, у свідоцтві про народження якої у графі «Батько» зазначено «ОСОБА_4».

У свідоцтві про народження ОСОБА_3 місцем народження зазначено м.Київ, тоді як із дублікату Довідки про народження вбачається, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2. народила дівчинку в Миронівському пологовому будинку Миронівської лікарні поліклінічного відділення м.Миронівка Київської області.

Згідно пояснень позивачки ОСОБА_2 після народження дитини з 1998р. по 2000р. вона проживала у своїх батьків в м. Миронівці Київської області, куди постійно приїздив відповідач, відвідував доньку та надавав матеріальну допомогу; у зв»язку з цим вона не надавала великого значення здійсненій відповідачем неправомірній реєстрації дитини за неправдивою інформацією щодо батька їх дитини. В подальшому у 2000р. ОСОБА_1 забрав її разом з дитиною до м.Києва, де вони разом продовжували проживати однією сім»єю в його квартирі за адресою: АДРЕСА_1 та вести спільне господарство; також зазначала, що вони з відповідачем мали спільний бюджет, доходи та витрати, разом купували та використовували речі, разом займалися вихованням та матеріальним забезпеченням дитини, видили її в дитячий садок, пізніше супроводжували до школи, на вихідних проводили сімейно відпочинок в с. Данилівка Васильківського району Київської області, де відповідач має земельну ділянку та будинок, в якому вони також підтримували порядок, разом його облаштовували. Також на вихідні часто відвідували її батьків та родичів в м.Миронівці, які знали і завжди вважали їх сім»єю. Проте в 2007р. їх з відповідачем відносини погіршились, у зв»язку з чим вона з донькою виїхала з квартири відповідача, після того відповідач перестав надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, привівши в квартиру іншу жінку.

З матеріалів справи вбачається, що згідно довідки від 07.02.2013р. ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 з 01.09.2002р. по 31.05.2004р. відвідувала дошкільний заклад № 235, який розташований за адресою: м.Київ, вул. Горького, 108; з 01.09.2004р. по 01.03.2010р. дитина навчалася в гімназії № 56 Печерського району м.Києва, яка знаходиться в м.Києві по вул. Предславинській, 30-а, про що свідчить довідка № 37 від 07.02.2013р., тобто поблизу будинку АДРЕСА_1.

Згідно медичної документації, наданої суду позивачкою медичне обслуговування надавалось дитині ОСОБА_3 саме за вказаною адресою.

Вказані обставини підтверджуються показами свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Відповідно до висновку експерта № 477 Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_1 відносно ОСОБА_3 складає величини не менше ніж 99,99 %, що в свою чергу практично доводить біологічне батьківство ОСОБА_1 відносно ОСОБА_3.(а.с.76-79)

За таких обставин суд прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання батьківства.

Між тим, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду в частині застосування норми матеріального права, а саме, зазначає про необхідність керуватись при вирішення даного спору положеннями ст. 53 Кодексу про шлюб та сім»ю України, враховуючи дату народження дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2. При цьому колегія суддів бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір»ю дитини і відповідачем, спільне виховання та утримання ними дитини, визнання відповідачем батьківства.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов»язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Враховуючи обставини, зазначені в ст. 182 СК України та встановлені судом, суд обґрунтовано вважав необхідним стягнути з відповідача аліменти на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого законом для дитини відповідного віку.

Позивачка також просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання доньки до досягнення нею 23-років за умови її навчання.

Відповідно до ч.1 ст.199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв»язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов»язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Між тим ОСОБА_3 не є повнолітньою та відповідно не продовжує навчання.

За таких обставин суд мав підстави для відмови у задоволенні вказаної частини позовних вимог, оскільки вказані вимоги є передчасними та такими, що не ґрунтуються на відповідному законі, який регулює вказані правовідносини.

Також суд правильно відмовив у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини за минулий час, оскільки відповідно до положень ч.2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у з»язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більше як за три роки.

Між тим позивачка зазначала, що раніше не зверталась до відповідача з приводу одержання від нього аліментів на утримання їх доньки, тобто ухилення по сплаті аліментів зі сторони ОСОБА_1 відсутнє.

Посилання представника ОСОБА_1 на те, що актовий запис № 782 від 21.07.1998р. є безспірним доказом того, що батьком ОСОБА_3 є особа, записана батьком згідно цього запису, а не відповідач не може бути підставою для відмови в позові, це не передбачено ст. 53 КпШС України.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду в частині застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 316, 317 ЦПК України, колегія-

В и р і ш и л а

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 квітня 2015 року змінити в частині застосування норм матеріального права.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді