У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Ситнік О.М.,
Мартинюка В.І., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_6, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, треті особи: ОСОБА_11, Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, Деснянський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 25 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 27 березня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), та ОСОБА_6 укладений кредитний договір № CNL-007/046/2007, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 100 тис. доларів США зі сплатою 13,99 % річних строком до 27 березня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 27 березня 2007 року між банком та ОСОБА_8, ОСОБА_6,

ОСОБА_9, ОСОБА_10 укладений договір іпотеки

№ PCL-007/046/2007, відповідно до умов якого банку передано в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_6 зобов'язань за кредитним договором станом на 17 квітня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 108 264,29 доларів США, що еквівалентно

1 218 198 грн 23 коп., та пеня за прострочення виконання зобов'язань у розмірі 4 446 423 грн 58 коп.

Оскільки позивач на умовах договору купівлі-продажу кредитного портфеля від 05 листопада 2010 року набув у ПАТ «ОТП Банк» право вимоги за кредитним договором від 27 березня 2007 року

№ CNL-007/046/2007, а також за іпотечним договором № PCL-007/046/2007, просив на погашення кредитної заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09 грудня

2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва

від 25 березня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «ОТП Факторинг Україна», посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга має бути задоволена частково.

Відмовляючи у позові, суди керувалися Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Із такими висновками судів погодитися не можна з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Судами встановлено, що 27 березня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_6 укладений кредитний договір № CNL-007/046/2007, згідно з умовами якого останній отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 100 тис. доларів США зі сплатою 13,99 % річних строком до 27 березня 2017 року (а. с. 12−15).

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 27 березня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_10 укладений іпотечний договір № PCL-007/046/2007, відповідно до умов якого банку передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцям на праві спільної власності (а. с. 16−18).

05 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладений договір купівлі-продажу кредитного портфеля, згідно з яким позивач набув у ПАТ «ОТП Банк» право вимоги за кредитним договором від 27 березня 2007 року № CNL-007/046/2007 та за іпотечним договором від 27 березня 2007 року № PCL-007/046/2007 (а. с. 64−74).

Згідно з наданим банком розрахунком станом на 17 квітня 2014 року за ОСОБА_6 утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 108 264,29 доларів США, що еквівалентно 1 218 198 грн 23 коп., з якої: заборгованість за кредитом - 84 166,54 доларів США; заборгованість за відсотками - 24 097,75 доларів США. Також банком нараховано пеню у розмірі 4 446 423 грн 58 коп (а. с. 20).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_88/ed_2013_07_04/pravo1/T030898.html?pravo=1> у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання − звернути стягнення на предмет іпотеки.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон), згідно з п. 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами − резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Таким чином, установлений вказаним Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 зазначеного Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію інших нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови у позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону не підлягає виконанню.

Таким чином, ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не врахували, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15.

Крім того, суди залишили поза увагою наступне.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Стаття 590 ЦК України передбачає можливість звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», згідно з ч. ч. 1, 2 якої у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Порядок виселення із займаного житлового приміщення передбачений у ст. 109 ЖК Української РСР.

За змістом ч. 2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15.

Таким чином, при розгляді справи суди мають врахувати, що в іпотеку передано житлове приміщення, придбане не за рахунок отриманих за кредитним договором від 27 березня 2007 року № CNL-007/046/2007 кредитних коштів.

Крім того, при ухваленні рішення суди не дали належної оцінки запереченням відповідача щодо правильності розрахунку заборгованості і пені, оскільки згідно з п. 4.1.1 кредитного договору пеня передбачена з розрахунку 1 % від суми несвоєчасного виконання боргових зобов'язань за кожен день прострочки, тобто 365 % річних, проте банк у розрахунку не зазначив, на яку суму щомісячно нараховувалася пеня.

У рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 зазначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого <http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/v015p710-11?nreg=v015p710-11&find=1&text=%F1%EB%E0%E1%EA%EE%E3%EE&x=9&y=8> суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. ч. 1, 2 ст. 627 ЦК <http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/435-15> України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 <http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/v015p710-11> у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

Оскільки судами не дотримано вимогу ч. 4 ст. 10 ЦПК України, не встановлено фактичних обставин, неправильно застосовано норми матеріального права, не досліджено доказів, наданих сторонами, та не надано цим доказам відповідної правової оцінки, судові рішення належить скасувати, а справу - передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 25 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.О. Гвоздик
Судді: О.І. Євтушенко
В.І. Мартинюк
О.М. Ситнік
О.В. Ступак