Справа № 211/6864/14-ц
Провадження № 2/211/306/15
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

24 березня 2015 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Сарат Н. О.

при секретарі Зоріній С.М.

за участі представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія «Автофінанс» - про захист прав споживача, , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом в обґрунтування якого зазначив, що 01 жовтня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 01/14-00152 з додатками, згідно якого предметом лізингу по даному договору є автомобіль : марки "Geely СК2", вартість предмету - 70000 грн. Відповідно до умов договору відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених договором. Після підписання договору, представником відповідача було надано позивачу рахунок, до сплати в розмірі 34790 грн., вказуючи на те, що ця сума це аванс та 7000 грн - комісії. В той же день позивачем було сплачено рахунок за квитанцією №3 від 01.10.2014 року на суму 34790 грн. з зазначенням призначення платежу та за квитанцією №4 сплачено комісію в розмірі 7000 грн. Після чого позивач звернувся до відповідача за отриманням конкретної інформації про технічні характеристики предмету лізингу, однак відповідач ухиляється від виконання своїх обовязків за договором та всю необхідну інформацію не надає. Позивач зазначає що, під час попередніх переговорів представником компанії введено його в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Окрім того, як вбачається з договору - він не містить жодних умов, які б безсумнівно передбачали захист прав та інтересів позивача у разі не отримання ним бажаної послуги і не містять жодних гарантій позивачу на придбання відповідачем автомобіля. Позивач вважає що його право грубо порушено тому він страждав морально і свої страждання оцінює в 100000 грн. На підставі вищевикладеного позивач просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 01/14-00152 від 01.10.2014 року, укладеному між позивачем та відповідачем. Стягнути з ТОВ ЛК «Автофінанс» сплачений позивачем аванс та комісію в розмірі всього 42298, 74 гривень, а також моральну шкоду в розмірі 100000 грн.

Представник відповідача ТОВ «АвтоФінанс» подав заперечення на позовну заяву, в якому вказав, що 01.10.2014 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 01/14=00152 з відповідними додатками до нього, а саме графіку сплати першого лізингового платежу, графіку сплати другого лізингового платежу та специфікації обраного транспортного засобу, які є його невід'ємною частиною. Відповідно до умов договору відповідач придбає у свою власність бажаний предмет договору і надає його позивачу за плату у тимчасове володіння та користування на умовах даного правочину. Найменування предмета лізингу і його технічні характеристики вказані у додатках та специфікації. Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки самого договору та заяви про повноту отриманої інформації, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Відповідач здійснює свою господарську діяльність відповідно до норм чинного законодавства України. TOB «Лізингова компанія «АвтоФінанс» займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу. Зокрема, відповідно до Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.2004 року № 21 затверджено положення про падання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не с фінансовими установами. Між сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах, які ставляться чинним законодавством України для чинності даних правочинів. Умови були погоджені між сторонами, договір було підписано в належній формі як підтвердження обізнаності та згоди сторін. Позивачем було сплачено комісію за організацію договору у визначеному договором розмірі. Спірний правочин містить умови про предмет лізингу, строк лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови. Позивачем під час укладення правочину не надавались власні пропозиції щодо умов договору та підписано останнім на умовах запропонованих відповідачем. Договір фінансового лізингу повинен відповідати вимогам статей параграфу 6 «Лізинг» глави 58 «Найм (оренда)», параграфу 1 «Загальні положення про найм (оренду)» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України та ЗУ «Про фінансовий лізинг», які не містять вимог про обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів фінансового лізингу. Відповідач в своїх письмових запереченнях зазначив, що відповідно до чинного законодавства України, зокрема ЦК України та ЗУ «Про фінансовий лізинг», якими повністю урегульовано такий вид економічної діяльності як фінансовий лізинг повністю регулюється спеціальними законами, а отже до договорів лізингу можуть застосовуватися загальні положення про найм (оренду) лише з урахуванням спеціальних особливостей, встановлених законом України «Про фінансовий лізинг». Між сторонами було укладено договори фінансового непрямого лізингу, тобто лізингодавець зобов'язаний придбати в майбутньому обраний предмет лізингу тільки після виконання встановлених договором умов лізингоодержувачем та передати його у користування. Умовами договору чітко передбачено, що лізингодавець зобов'язаний придбати обраний клієнтом товар та здійснити всі необхідні дії щодо його реєстрації та страхування, та лише тоді передати його у право користування та розпорядження лізингоодержувачу. Очевидно, що ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» співпрацює з різними продавцями та постачальниками, а тому намагається придбати бажаний товар в тому регіоні в якому проживає або знаходиться лізингоодержувач та найкращої якості, оскільки лізингодавець несе всю відповідальність перед лізингоотримувачем за неї. Також відповідач зазначив, що позивачем було виконано умови договору, а саме було сплачено передбачений договором авансовий внесок у розмірі 34790 грн. (50 % суми предмету лізингу) та було оплачено комісію за передачу товару в розмірі 7000 грн. (10 % суми предмету лізингу). Умовами договору передбачено, що у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 30 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається ( ст. 10.11. Договору ). Таким чином, сплачена позивачем комісія за організацію договору в розмірі 7000 гривень не підлягає поверненню, по умовам договору поверненню підлягає сплачений авансовий платіж за вирахуванням 30 % від вартості. Відповідач зазначає також, що ним не порушено жодне право позивача як споживача та сторони договору лізингу який було між ними уклалдено, позов грунтується на домислах та припущеннях. Оскільки на момент укладення договору у лізингодавця був відсутній транспортний засіб, так як особливість укладеного договору є набуття товару у власність у майбутньому. Тому надати технічну документацію нга майбутній товар відповідач не міг, якщо б надана документація не влаштувала б позивача він міг би відмовитися від даного товару та чекати іншого. Тому право споживача не порушено жодним чином, всі дії відповідача передбачені договором, який було підписано позивачем. На підставі вищевикладеного відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2.

В судовому засіданні представник позивача дав пояснення відповідно позову, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Суд розглянувши матеріали справи та дослідивши докази, встановив наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач здійснює свою господарську діяльність відповідно до норм чинного законодавства України. ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу. Зокрема, відповідно до Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.2004 року № 21 затверджено положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами. Таким чином судом встановлено, що відповідач здійснює надання послуг з фінансового лізингу, зареєстрований у встановленому порядку, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 15.02.2012 року ( а.с. 46) та копією довідки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про взяття на облік ТОВ «АвтоФінанс» від 11.09.2012 року ( а.с. 45). 01.10.2014 року позивач уклав з ТОВ «Лізингова компанія» Автофінанс договір № 01/14-00152 фінансового лізингу з додатком № 1 - Графіком сплати першого лізингового платежу, з додатком № 2 - Графіком сплати другого лізингового платежу, з додатком № 3 - специфікацією предмету договору лізингу. Підтвердженням отримання Позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки самого договору та заяви про повноту отриманої інформації, а отже суд приходить до висновку, що сторонами договору було досягнуто згоди по всіх його істотних умовах ( а.с. 10-16) .

Згідно до ч.2 ч.3 ст.6 ЦК України - сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Крім того, частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору , виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Також, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та в договорі зазначені умови , які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умов, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Отже законодавство про фінансовий лізинг чітко передбачає порядок, умови та наслідки розірвання договорів фінансового лізингу лізингоодержувачами в односторонньому порядку, тобто законодавством передбачена можливість відмовитися від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме лише у разі затримки передачі товару в користування , в інших випадках сторони мають обов'язково керуватись умовами договору.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач виконав умови договір лізингу № 01/14-00152 від 01.10.2014 року укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія «Автофінанс належним чином та виконав всі його вимоги. Тому в задоволенні даної вимоги суд вважає необхідно відмовити.

Крім того ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачені різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Визначення поняття «несправедливі умови договору « закріплено в ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», тобто умови договору є несправедливими , якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків та шкоду споживача. Таким чином , для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принципи добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, умови договору завдають шкоди споживачеві.

У ч. 1 ст. 2 ЗУ « Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України, про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим законом.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» , істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг», сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. 2. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з

виконанням договору лізингу.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до пункту 10.11 договору лізингу у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 30 % від сплаченої суми авансових платежів. У такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Тож вбачається, що вимоги щодо повернення сплаченого реєстраційного платежу не підлягають задоволенню, тому, що позивачу було відомо, що сума у розмірі 7000 гривень була перерахована ним, як комісія за організацію та оформлення договору яка становила 10% вартості предмета лізингу та не підлягає поверненню в разі розірвання договору лізингу . Тому дана вимога не підлягає задоволенню.

Також позивачем не надано жодних підтверджень та доказів того, в чому виражались його моральні страждання та переживання, в судовому засіданні це також не доведено та нічим не обгрунтовано, а тому суд вважає в даній позрвній вимозі необхідно відмовити позивачеві.

Суд вважає, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст. ст.203,215,509,638,808 ЦК України, ст..ст. 2,6,7,11,16 ЗУ «Про фінансовий лізинг», ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

В задоволені позову ОСОБА_2 - відмовити повністю.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в апеляційний суд Дніпропетровської області через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Н. О. Сарат