У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2015 рокум. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Мартинюк В.І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Полежаєва Н.П., про тлумачення заповіту,

в с т а н о в и в:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Полежаєва Н.П., про тлумачення заповіту.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 26 червня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Здійснено тлумачення заповіту, складеного ОСОБА_6, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_7 4 грудня 1997 року за реєстровим № 5810, визнавши що воля спадкодавця ОСОБА_6 за життя була направлена на те, щоб заповісти квартиру АДРЕСА_1 онукові - ОСОБА_2 в цілому.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2015 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2015 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 червня 2015 року.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що за життя ОСОБА_6 вчинила особисте розпорядження щодо належної їй частини

квартири АДРЕСА_1 на випадок свої смерті, яка на час настання смерті належала їй повністю. Крім того, починаючи з

4 грудня 1997 р., а саме з часу складання заповіту і до часу відкриття спадщини, заповідач не змінювала та не скасовувала складений нею заповіт, розмір частини не обумовлювала.

З такими висновками суду першої інстанції не погодився апеляційний суд та вказане судове рішення скасував і ухвалив рішення про відмову в позові виходячи з наступного.

Апеляційний суд не погодився з висновком суду першої про те, що заповідач ОСОБА_6 у заповіті розмір частини квартири, яку вона заповідає, не обумовлювала, оскільки дослівно текст заповіту є таким: належну мені частину квартири заповідаю повністю онуку ОСОБА_2 На час посвідчення заповіту

4 грудня 1997 року ОСОБА_6 належала Ѕ частина квартири, вказана квартира була приватизована нею та її чоловіком - ОСОБА_8, та належала їм на праві приватної спільної сумісної власності, що передбачає рівність часток членів сім'ї, тобто у даному випадку по Ѕ частині кожному.

Отже, на час посвідчення заповіту ОСОБА_6 мала на праві власності Ѕ частина квартири та остання не могла достовірно знати наперед про смерть свого чоловіка - ОСОБА_8, у 2000 році, а як наслідок - отримання спадщини після його смерті, про належність їй квартири в цілому на час своєї смерті, не могла наперед достовірно знати, що у майбутньому не буде змінювати, чи скасовувати заповіт.

На час своєї смерті ОСОБА_6 мала на праві приватної власності Ѕ частину квартири у результаті приватизації та Ѕ частину квартири згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом після смерті чоловіка, виданим

13 лютого 2002 року.

Вказівка суду першої про те, що з часу складання заповіту і до часу відкриття спадщини заповідач не змінювала та не скасовувала складений нею заповіт, не впливає на тлумачення заповіту, оскільки, виходячи із фактичних обставин справи, буквальне значення слів та понять заповіту є зрозумілим та не потребує тлумачення.

Крім цього, апеляційний суд зазначав про те, що відповідач ОСОБА_3 просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким здійснити тлумачення заповіту, визнавши, що воля спадкодаця за життя була направлена на те, щоб заповісти Ѕ частину спірної квартири, однак позивачем така позовна вимога не заявлялася, а відтак - апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості ухвалити таке судове рішення.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Із матеріалів касаційної скарги та змісту оскаржуваного судового рішення убачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Керуючись ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Полежаєва Н.П., про тлумачення заповіту.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ В.І. Мартинюк