Справа №751/2675/15-ц
Провадження №2/751/677/15
Рішення

Іменем України

23 липня 2015 року м. Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Маслюк Н. В.

при секретарі Дасюк Н. В.

з участю позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Чернігова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа КП «ЖЕК 13» Чернігівської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою, вселення,

В с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом просить визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою №107 в будинку №16 по вулиці Незалежності у м.Чернігові та анулювати його реєстрацію за вищезазначеною адресою (а.с.3-5).

Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що являється наймачем квартири АДРЕСА_1. У вказаній квартирі зареєстровані її доньки, онуки та колишній зять. Зазначає, що ОСОБА_4 з січня 1997 року у даній квартирі не проживає. Після розірвання шлюбу з її донькою ОСОБА_5 він переїхав проживати до своїх батьків у Сумську область. Вказує, що ніяких перешкод у користуванні і проживанні в спірній квартирі відповідачу не чинить. Крім того, реєстрація відповідача у спірній квартирі ставить її в скрутне матеріальне положення, оскільки вона повинна сплачувати комунальні платежі і за відповідача. Вважає, що оскільки ОСОБА_4 не проживає в спірній квартирі більше шести місяців, він втратив право на користування даним житловим приміщенням.

Ухвалою Новозаводського районного суду м.Чернігова від 05.05.2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 в частині позовних вимог про анулювання реєстрації відповідача залишено без розгляду у відповідності до п.5 ч.1 ст. 207 ЦПК України (а.с.50).

25.05.2015 року ОСОБА_4 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про зобовязання ОСОБА_1 не чинити йому перешкоди в користуванні квартирою 107 в будинку 16 по вулиці Незалежності в місті Чернігові шляхом надання ключів від квартири, вселення до спірної квартири (а.с.66-67). В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що був вселений у спірну квартиру на підставі ордеру. Вказує, що постійно опікується вказаним житлом, робив ремонт, ніколи не втрачав до нього інтерес, хоча періодично залишає місце проживання у звязку з поважними причинами. Зазначає, що ОСОБА_1 є рідною сестрою його матері, до смерті його матері 17.02.2014 року між ними були нормальні стосунки. Проте, після смерті матері між ними почали виникати конфліктні ситуації з приводу користування спірною квартирою. 28.01.2015 року ОСОБА_1 не впустила його до квартири та відмовила у наданні ключів від квартири. На неодноразові його звернення з цього приводу первісний позивач реагує негативно, вказує, щоб добровільно знявся з реєстрації за даною адресою, оскільки вона має намір приватизувати квартиру. Отже, його не проживання за місцем реєстрації носить вимушений характер, є наслідком неправомірної поведінки ОСОБА_1 та створення нею перешкод у користуванні квартирою.

У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили задовольнити повністю. Зустрічний позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні. Представник позивача зазначила, що є всі підставі, передбачені ст.ст. 71, 72 ЖК України, для задоволення позову, оскільки відповідач не проживає в спірний квартирі більше 6 місяців без поважних причини.

Представник відповідача в судовому засіданні первісний позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні. Зустрічний позов підтримала, просила задовольнити повністю, з підстав зазначених в зустрічному позову. Зазначила, що відповідач в період з 1997 року по 2003 рік здійснював догляд за своєю бабусею, тому мешкав в с.Кучерівка Глухівського району Сумської області, в подальшому з 2004 року працює за строковими договорами, які укладаються щороку, в ТОВ «Лекон» м.Москва.

Представник КП «ЖЕК №13» Чернігівської міської ради, якого ухвалою Новозаводського районного суду м.Чернігова від 15.04.2015 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, у судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений, надіслав заяву про розгляд справи без участі представника, при розгляді справи покладається на розсуд суду (а.с.55).

Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивач ОСОБА_1 суду пояснила, що відповідач не працював в м. Москві, а проживав в селі. Ніколи відповідач не звертався до неї та до її родичів з приводу користування квартирою, з приводу надання йому ключів. Зазначила, що у неї в квартирі у період з грудня 2013 року по 17.02.2014 року проживала мати відповідача та її сестра. Відповідач ніколи не приїздив до матері. Відповідач добровільно виїхав зі спірної квартири. Вказала, що їй не відомо, що з 1997 по 2003 рік відповідач доглядав за бабусею. За нею доглядала матір відповідача та її сестра. Будь-яких речей у квартирі відповідача не має. Зазначила, що три роки тому назад змінювала замки. Боргів зі сплати комунальних послуг вона не має.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 сусіди первісного позивача, суду пояснили, що не знають відповідача, ніколи його не бачили. Свідок ОСОБА_6 вказала, що три роки назад її чоловік міняв замки в квартирі позивача. Під час складання акту вони нічого не оглядали, ні в тумбочки, ні в шафи вони не заглядали. На запрошення ОСОБА_1 вони зайшли в кімнату, щоб підписати документ. Той факт, що у січні 1997 році відповідач виїхав із спірної квартири свідки знають зі слів позивача. Іноді у цій квартирі проживали квартиранти, з 2010 року по 2014 рік жив чоловік позивача. Два місяці у 2014 році жила сестра позивача, яка померла рік назад.

ОСОБА_5 донька позивача в судовому засіданні пояснила, що коли у них проживала мати відповідача та сестра позивача ОСОБА_4 жодного разу не приїздив, йому ніхто не перешкоджав. Не було його також і на поминках через рік після смерті тітки. Відповідач добровільно виїхав із спірного приміщення, ніколи з приводу користування майном ні до неї, ні до матері відповідач не звертався. Повідомила, що в 2010 році він мешкав в селі в Сумській області. Зазначила, що з восени 1995 року по жовтень 1996 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Отримали ордер вони на сімю із чотирьох чоловік і заселялися разом з відповідачем. В даній квартирі проживали в окремій кімнаті. Після розлучення відповідач виїхав з квартири. У вказаній квартирі вона не проживає з 2004 року. У квартирі іноді проживали сторонні особи, але хто вони їй не відомо. За комунальні послуги сплачує мати, але вона їй допомагає. Доповнила, що рази три мама зверталась до відповідача, зустрічалася з ним в селі з приводу сплати комунальних послуг. З 1997 року у звязку з тим, що зламався замок - мама його змінила.

ОСОБА_8 зять позивача в судовому засіданні пояснив, що у грудні 2013 чи в січні 2014 року за проханням дружини він їздив в лікарню у м. Глухів за матірю відповідача. Вказував, що у спірній квартирі він періодично бував, останній раз місяць назад, знає що у квартирі робився ремонт, але хто його проводив він не знає. Бачив чоловічі речі, але чиї вони він не знає. Останній раз він бачив відповідача в селі, коли забирали його матір. Вони спілкувалися, але з його слів він зрозумів, що користуватися квартирою він наміру не має. Іноді між позивачем та її дітьми поставало питання щодо сплати комунальних послуг відповідачем. Вважає, що відповідач виїхав із квартири, тому що в селі у нього було господарство. Також зазначив, що почав зустрічатися зі своєю дружиною в 1996 році, яка повідомила що була одружена з відповідачем.

ОСОБА_9 брат відповідача в судовому засіданні пояснив, що у ОСОБА_4 ніколи не було ключів від квартири. Останній раз він разом з братом приїздив із Москви у Чернігів 28 січня 2015 року. Їм відчинили двері, але у квартиру не пустили, позивач пояснила це тим, що їй потрібно йти на роботу. Вони звернулись до дільничного інспектора та у ЖЕК з приводу доступу до квартири. Зазначив, що його брат виїхав із квартири, тому що спочатку потрібно було доглядати бабусю у селі, а потім працювати у Москві. Більшу частину часу вони працюють у Москві, але періодично приїздять додому на 1-2 тижні. Там працюють по контракту, який закінчується в травні 2014 року. Крім того, вказав, що у даній квартирі проживали квартиранти і брату про це було відомо. Плату від квартирантів він не отримував. Зазначив, що приблизно три роки назад він разом із братом робив ремонт у квартирі, при цьому ночував ОСОБА_4 у нього, тому що у квартиру його не пускали. Коли їх мати жила в Чернігові, Леонід декілька разів приїздив.

Вислухавши сторони, допитавши свідків, на підставі досліджених доказів судом встановлені такі обставини і визначені відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що рішенням Чернігівської міської ради №234 від 27.11.1995 року позивачу ОСОБА_1 на сімю 4 чоловіки (вона, 2 доньки, зять) надано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.47).

Згідно довідки КП «ЖЕК №13» Чернігівської міської ради від 20.01.2015 року (а.с.9) та копії особового рахунку № 131550-1 на спірну квартиру (а.с.57), у ній з 16.07.1996 року зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_4, з 27.09.1997 року ОСОБА_11 та з 13.08.2013 року ОСОБА_12 Дана квартира відноситься до державного житлового фонду.

Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_13 31 жовтня 1996 року розірвали шлюб у відділі РАГС Чернігівського міськвиконкому, актовий запис №1365 (а.с.11). В наступному ОСОБА_13 уклала шлюб з ОСОБА_8 та змінила прізвище на «Воробйова» (а.с.12).

Приписами ст. 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Згідно ст. 72 ЖК України передбачено можливість визнання у судовому порядку особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України визначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні; у осіб, які потребують догляду; внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 ЖК України.

На обґрунтування позовних вимог позивачем надано докази на підтвердження факту не проживання відповідача за адресою реєстрації: АДРЕСА_2, а саме: акт від 28.01.2015 року про не проживання ОСОБА_4 за адресою реєстрації з січня 1997 року, складений сусідами ОСОБА_6, ОСОБА_7 та затверджений начальником КП «ЖЕК №13» (а.с.10).

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд не бере до уваги, як докази по справі, вищезазначений акт, оскільки з акту від 28.01.2015 року (а.с.10) не вбачається скільки саме часу відповідач не проживає в квартирі та з яких причин, а лише зазначено, що він не проживає з січня 1997 року.

Разом з тим, суд критично відноситься до пояснень, наданих свідками ОСОБА_6 та ОСОБА_7, оскільки ці свідки підписали даний акт і зазначали, що не бачили відповідача, при цьому зазначали, що не оглядали квартиру з приводу наявності речей відповідача.

Крім того, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 вказували, що відповідач залишив спірне помешкання після розірвання шлюбу, однак не зазначили скільки саме часу відповідач не проживає в квартирі.

Відповідно до копії довідки КП «ЖЕК 13» Чернігівської міської ради від 21.04.2015 року (а.с.48) ОСОБА_1 заборгованості за утримання будинку та прибудинкової території станом на 01.04.2015 року немає.

Доводи позивача про те, що відповідач не сплачував комунальні платежі та квартплату, не можуть бути визнані законною підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення. Дана обставина може бути підставою для подання до суду позову про стягнення з нього заборгованості по комунальних платежах та плати за користування житлом.

Відповідно до копії довідки виконкому Кучерівської сільської ради Глухівського району Сумської області від 15.04.2015 року ОСОБА_4, постійно проживав з 1997 року в с.Кучерівка Глухівського району Сумської області разом зі своєю бабусею ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_1, до її смерті 08.12.2003 року, здійснив її поховання (а.с.70).

Відповідно до довідки виконкому Кучерівської сільської ради Глухівського району Сумської області від 06.07.2015 року, ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована та проживала в ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.143).

Судом не приймаються до уваги письмові пояснення ОСОБА_15 та ОСОБА_16 соціальних працівників Глухівського територіального центру від 07.07.2015 року (а.с.144-145), які надані позивачем на підтвердження того факту, що ОСОБА_14 не мала необхідності у наданні допомоги по її догляду, так як згідно довідки комунальної установи «Територіальний центр соціального обслуговування» Глухівської районної ради вбачається, що громадянка ОСОБА_14 знаходилась на обслуговуванні у відділі соціального забезпечення Глухівського райвиконкому по с.Кучерівка з 19.01.1993 року по 03.02.2003 року (а.с.100, 113).

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач працює в Російській Федерації в м. Москві. Дана обставина підтверджується копією договору від 14.04.2014 року, укладеного між замовником ТОВ «Лекон» та виконавцем ОСОБА_4 (а.с.141), виконавець до договору зобовязується виконати на свій ризик та своєю працею роботу муляра, в період з 14.04.2014 року по 14.04.2015 року.

Довідку ТОВ «Лекон» від 30.04.2015 року про те, що ОСОБА_4 у період з 07.06.2004 року по 31.07.2008 року працював вантажником в ТОВ «Лекон» м.Москви, а з 01.08.2008 року по теперішній час муляром (а.с.73) суд не приймає до уваги, оскільки згідно копії довідки цього товариства, у звязку з допущеними неточностями довідку від 30.04.2015 року, видану ТОВ ОСОБА_5» ОСОБА_17 рахувати недійсною (а.с.142).

Доводи представника позивача про те, що відповідач не працює в ТОВ «Лекон», оскільки відсутні відомості про перетин ним кордону, відсутні відомості про сплату обовязкових платежів за даним договором та ТОВ «Лекон» припинило свою діяльність судом не приймається до уваги.

Відповідно до повідомлення Сумського прикордонного загону від 17.07.2015 року (а.с.155), ОСОБА_4, державний кордон України в місцевих пунктах пропуску через державний кордон України на ділянці відповідальності Сумського прикордонного загону не перетинав, так як не має права перетинати кордон в місцевих пунктах пропуску через державний кордон України на ділянці відповідальності Сумського прикордонного загону тому, що має реєстрацію іншої області.

Проте, згідно повідомлення Державної прикордонної служби від 09.06.2015 року (а.с.110) ОСОБА_4 в пункті пропуску Зернове 04.04.2013 року перетинав кордон в напрямку «Вїзд» «Москва-Суми». Однак, матеріали справи не містять доказів, коли саме відповідач перетинав кордон в напрямку «Виїзд».

Згідно відомостей федеральної податкової служби (а.с.160-161), наданих представником позивача, вбачається, що ТОВ «Лекон» 27.01.2009 року прийнято рішення про реорганізацію у формі приєднання до ТОВ «Валуєво Сервіс», а в подальшому про припинення діяльності з 21.02.2009 року ТОВ «Валуєво Сервіс», однак з виписки з ЄДРЮО (а.с.127-138), наданої також представником позивача, вбачається ТОВ «Лекон», що знаходиться в м.Москва вул.. Красносельська верх, 3-а оф.28, зареєстровано з 02.11.2007 року, директором вказаного товариства є ОСОБА_18, додатковим видом діяльності в тому числі є і будівництво будинків і споруд. Відомості щодо припинення товариства відсутні.

Крім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту визнання недійсним договору від 14.04.2014 року, укладеного між замовником ТОВ «Лекон» та виконавцем ОСОБА_4

Відповідачем ОСОБА_4 надано також докази на підтвердження того, що він опікується спірним житлом, проводив ремонтні роботи у квартирі, що підтверджується залученими до справи доказами (а.с.71), зокрема і показаннями свідка ОСОБА_9 брата відповідача.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відсутність позивача за місцем постійного проживання в спірній квартирі є поважною, оскільки повязана з перебуванням у осіб, які потребують догляду, його працею за кордоном.

В судовому засіданні було встановлено, що на даний час ОСОБА_4 не має можливості користуватися спірною квартирою, що підтверджується поясненнями позивача, яка зазначила, що більше трьох років тому змінила замок у вхідних дверях, на даний момент не бажає, щоб відповідач заселявся до спірної квартири, так як останній зловживає спиртними напоями.

Крім того, суд приймає до уваги і той факт, що акт про непроживання був складений - 28.01.2015 року, саме в той день, коли відповідач приходив до спірного житла, однак позивач наполягала на залишенні останнім квартири, що підтверджено показаннями свідка ОСОБА_9 та не заперечується позивачем по справі, та свідчить про наявність спору між сторонами щодо вказаної квартири.

Право на житло гарантоване людині статтями 47, 48 Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47 Конституції проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду.

Правові позиції Європейського Суду з прав людини Пункт 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція) гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Виходячи з положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі „Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02.12.2010 року визнано, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо ОСОБА_4 (а.с.125) за останнім 26.01.2015 року зареєстровано право власності на земельну ділянку на території с/ради Яструбщинська Сумьскої області Глухівського району для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Згідно інформації з реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.07.2015 року (а.с.126) щодо ОСОБА_4 відсутні відомості у реєстрі прав власності на нерухоме майно.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відсутність позивача за місцем постійного проживання в спірній квартирі є поважною, оскільки повязана з перебуванням у осіб, які потребують догляду, його працею за кордоном, отже, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки дослідженні в судовому засіданні докази спростовують наведені позивачем підстави про відсутність відповідача за місцем проживання протягом останніх шести місяців без поважних причин.

В той же час, суд приходить до висновку, що зустрічний позов підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_4 на законних підставах має право користування квартирою, іншого житла не має, на даний час позбавлений можливості потрапити без перешкод до спірної квартири у звязку зі зміною позивачем замків вхідних дверей, а тому порушено його право на житло, яке гарантоване ст.47 Конституції України, ч.3 ст.9 ЖК України, підлягає захисту.

Згідно ст. 88 ЦПК України у звязку з відмовою в первісному позові, не підлягають відшкодуванню понесені та документально підтверджені позивачем судові витрати.

При цьому, з первісного позивача підлягають стягненню на користь відповідача понесені останнім судові витрати.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-62, 64, 88, 208, 209, 212-215, 218, 292 ЦПК України, ст.ст.71, 72 ЖК України, враховуючи розяснення Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», суд,

Вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа КП «ЖЕК 13» Чернігівської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити повністю

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою, вселення - задовольнити.

Зобовязати ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_4 в користуванні квартирою 107 в будинку 16 по вулиці Незалежності в місті Чернігові шляхом надання ключів від квартири.

Вселити ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп судового збору.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Чернігівської області через Новозаводський районний суд міста Чернігова, шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н. В. Маслюк