У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Хопти С.Ф.,Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 21 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 19 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що 02 квітня 1983 року між ним та відповідачем був зареєстрований шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 4. Заочним рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 20 вересня 2012 року шлюб між ними було розірвано.

В період шлюбу в 1993 році Шрамківською сільською Радою на ім'я відповідача була виділена земельна ділянка під будівництво будинку за адресою: смт Шрамківка, вул. Квіткова, 2. В 1995 році на цій земельній ділянці сторони разом побудували житловий будинок, в якому на даний час проживає син відповідача ОСОБА_7 від першого шлюбу з сім'єю. Даний будинок документально був оформлений на ОСОБА_7, яка в добровільному порядку поділити його відмовляється.

Також, в квітні 2009 року сторони придбали автомобіль Форд Скорпіо, 1994 року випуску, державний номер НОМЕР_1, який зареєстрований на ім'я відповідача.

Крім того, 21 грудня 2005 року подружжям було придбане за договором купівлі-продажу, укладеним між Драбівським районним споживчим товариством Черкаської облспоживспілки, в особі голови правління ОСОБА_8 та ОСОБА_7 нежитлове приміщення магазину НОМЕР_2, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею172,3 кв.м. Після придбання даного приміщення магазину, сторонами був зроблений ремонт та частково придбане і зроблене торгове обладнання, яке згідно з книгою (журналом) обліку придбаних та проданих товарів складає 300 тис. грн. Позивач вважає, що дохід від продажу товарів приватного підприємця ОСОБА_7, також є сумісним майном подружжя і підлягає поділу в рівних частинах.

Посилаючись на вказане з урахуванням доповнень та уточнень, ОСОБА_6 просив суд задовольнити позов та розподілити спільне сумісне майно між ним та відповідачкою ОСОБА_7 наступним чином:

- виділити ОСОБА_7 у власність житловий будинок АДРЕСА_2, стягнувши з неї на його користь грошову компенсацію за 1/2 частини вищевказаного майна в розмірі 70673 грн 50 коп.;

- визнати за ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_7 право власності по 1/2 частині нежитлового приміщення магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1;

- визнати за ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_7 право власності по 1/2 частині земельної ділянки під кадастровим номером НОМЕР_3, що розташована за адресою: АДРЕСА_1;

- виділити ОСОБА_6 у власність автомобіль Форд Скорпіо, державний номер НОМЕР_1, стягнувши з нього на користь ОСОБА_7 грошову компенсацію за 1/2 частину вартості вказаного автомобіля в розмірі 14 855 грн 38 коп.;

- стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судові витрати в розмірі 14 311 грн 10 коп.

Позовні вимоги про поділ доходу від продажу товарів і товару, які знаходились в магазині «Металопрокат та сучасні будівельні матеріали» на час розірвання шлюбу між ним та відповідачем, про стягнення на його користь грошової компенсації в розмірі 150 тис. грн та визнання за ОСОБА_7 права власності на 1/2 частину земельної ділянки під будинком АДРЕСА_2 та стягнення на його користь 1/2 частини її вартості просив залишити без розгляду.

У жовтні 2013 року ОСОБА_7 подала зустрічну позовну заяву, обґрунтовуючи яку зазначала, що вона в період з 02 квітня 1983 року по 20 вересня 2012 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з позивачем за первинним позовом ОСОБА_6 В період шлюбу останній працював не тривалий час і був звільнений з роботи внаслідок появи на робочому місці у нетверезому стані, після чого не працював, а перебував на її утриманні.

В період шлюбу з 1983 по 2012 роки сторони проживали в будинку АДРЕСА_3, який згідно договору дарування був зареєстрований та належав ОСОБА_6 Вона на даний час зареєстрована в даному будинку. За час проживання у даному будинку за рахунок спільних грошових та трудових затрат було зроблено поточні та капітальні ремонти будинку, збудовано гараж, літню кухню, підведено водопостачання до будинку та літньої кухні, проведено та встановлено газове обладнання у будинку та здійснено інші добудови, а тому будинковолодіння істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат і має бути визнане судом об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім цього, за період спільного проживання в будинку АДРЕСА_3 було придбане майно, яке також підлягає обов'язковому поділу. Це предмети хатнього вжитку та електропобутові вироби. Окрім цього за рахунок спільних зусиль та витрат ними було збудовано гараж на 4 автомобілі по АДРЕСА_4, що також є об'єктом права спільної сумісної власності та підлягає пропорційному поділу.

Також, ОСОБА_7 вказала, що з 21 лютого 2002 року вона є фізичною особою-підприємцем та займається підприємницькою діяльністю, дохід безпосередньо отриманий від здійснення підприємницької діяльності був спрямований на потреби їхньої сім'ї. Але при здійсненні підприємницької діяльності було отримано також винагороду (грошові кошти), що належала їй особисто, внаслідок виконання особисто нею зобов'язань за договорами комісії з реалізації продукції від 03 січня 2004 року та 03 січня 2005 року, укладеними із ЗАТ «Укрторгбудматеріали» в період з 2004 по 2005 роки, загальна сума отриманої винагороди склала 60 367 грн 13 коп., а тому на підставі ч. 3 ст. 57 СК України отримана нею винагорода за особисті заслуги є її особистою приватною власністю. За отримані в якості особистої винагороди грошові кошти, 21 грудня 2005 року позивачем за зустрічним позовом було придбано у Драбівського районного споживчого товариства Черкаської облспоживспілки нежиле приміщення магазину АДРЕСА_1 за ціною 19 200 грн, про що було укладено відповідний договір купівлі продажу. Тому виходячи з норм п. 3 ч. 1 та ч. 3 ст. 57 СК України даний магазин є її особистою приватною власністю, так як придбаний за кошти, які належали їй особисто, а тому поділу не підлягає.

Також, за отримані в якості особистої винагороди грошові кошти у 2008 році від приватного підприємства «Сорго» в сумі 45 568 гривень 01.04.2009 року було придбано автомобіль Форд Скорпіо, державний номер НОМЕР_1, який в даний час знаходиться у володінні відповідача ОСОБА_6

Посилаючись на вищезазначене, ОСОБА_7 просила суд задовольнити зустрічний позов та розподілити спільне сумісне майно наступним чином:

- визнати будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_3 об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного будинку з надвірними будівлями;

- визнати гараж, який знаходиться по АДРЕСА_4 об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного гаражу;

- визнати особистою приватною власністю ОСОБА_7 нежиле приміщення магазину АДРЕСА_1;

- визнати особистою приватною власністю ОСОБА_7 автомобіль Форд Скорпіо, 1994 року випуску, державний номер НОМЕР_1;

- розподілити між сторонами в рівних частинах рухоме майно, що залишилось в будинку АДРЕСА_3, виділивши ОСОБА_6 1/2 частину цього майна;

- вирішити питання про розподіл судових витрат.

В подальшому ОСОБА_7 позовні вимоги за зустрічним позовом уточнила, від вимог визнати її особистою приватною власністю автомобіль Форд Скорпіо, 1994 року випуску, державний номер НОМЕР_1 відмовилася та просила суд визнати право власності на вказаний автомобіль за позивачем ОСОБА_6, стягнувши з нього на її користь грошову компенсацію в розмірі 1/2 частини його вартості, що становить суму в 35 тис. гривень.

Під час судового засідання 21 квітня 2015 року, судом першої інстанції задоволено клопотання позивача за первісним позовом ОСОБА_6 про залишення без розгляду позовних вимог щодо поділу доходу від продажу товарів і товару, які знаходились в магазині «Металопрокат та сучасні будівельні матеріали» на час розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, стягнувши на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію в розмірі 150 тис. грн та визнання за ОСОБА_6 права власності на 1/2 частину земельної ділянки під будинком АДРЕСА_2 та стягнення на його користь 1/2 частини її вартості.

Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 21 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 19 серпня 2015 року, позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Визнано нежитлове приміщення магазину «Металопрокат та сучасні будівельні матеріали», що розташоване в АДРЕСА_1, зареєстроване на ОСОБА_7, земельну ділянку під кадастровим номером НОМЕР_3, що розташована в АДРЕСА_1, зареєстровану на ОСОБА_7, автомобіль марки Форд Скорпіо, державний номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований на ОСОБА_7, житловий будинок АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Проведено поділ спільного майна подружжя між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, визнавши за ОСОБА_6 право власності:

- на 1/2 частину нежитлового приміщення магазину «Металопрокат та сучасні будівельні матеріали», що розташоване в АДРЕСА_1;

- на 1/2 частину земельної ділянки під кадастровим номером НОМЕР_3, що розташована в АДРЕСА_1;

- на 1/2 частину вартості житлового будинку АДРЕСА_2, що становить суму 70 673 грн 50 коп., які стягнуто з відповідачки ОСОБА_7 на користь позивача ОСОБА_6;

- на автомобіль марки Форд Скорпіо, державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 70 тис. грн, стягнувши з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 1/2 частину вартості вказаного автомобіля, що становить суму в 35 тис. грн.

Зустрічний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_7 право власності:

- на 1/2 частину нежитлового приміщення магазину «Металопрокат та сучасні будівельні матеріали», що розташоване в АДРЕСА_1;

- на 1/2 частину земельної ділянки під кадастровим номером НОМЕР_3, що розташована в АДРЕСА_1;

- на 1/2 частину вартості житлового будинку АДРЕСА_2, що становить суму 70 673 грн 50 коп., залишивши житловий будинок в користуванні ОСОБА_7

В решті заявлених вимог позивачці за зустрічним позовом ОСОБА_7 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя, визначає СК України.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. При цьому беруться до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення для справи.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в період з квітня 1983 року по вересень 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

В 1993 році Шрамківською сільською Радою на ім'я ОСОБА_7 виділена земельна ділянка під будівництво будинку по АДРЕСА_2

21 грудня 2005 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_7 придбала нежиле приміщення магазину АДРЕСА_1.

На підставі договору купівлі-продажу від 19 травня 2006 року ОСОБА_7 належить земельна ділянка площею 0,0316 га по АДРЕСА_1, згідно державного акту серія НОМЕР_4.

На підставі договору дарування від 26 січня 1983 року ОСОБА_6 належить будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_3.

На підставі договору дарування від 28 листопада 2008 року ОСОБА_6 належить житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_4.

01 квітня 2009 року на ім'я ОСОБА_7 зареєстровано автомобіль Форд Скорпіо, 1994 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що до спільного майна подружжя, набутого за час шлюбу належить житловий будинок АДРЕСА_2, автомобіль марки Форд Скорпіо, державний номерний знак НОМЕР_1, а також нежитлове приміщення магазину «Металопрокат та сучасні будівельні матеріали», що розташоване в АДРЕСА_1 та земельна ділянка, на якій розташовано приміщення магазину, а тому між сторонами в рівних частках має бути поділено вказане майно.

Відмовляючи у задоволенні вимог за зустрічним позовом про визнання об'єктом спільної власності подружжя приміщення гаражу по АДРЕСА_4, суди виходили з того, що вказане приміщення входило до будинковолодіння за вказаною адресою, яке було подароване ОСОБА_6 його батьком на підставі договору даруванні від 28 листопада 2008 року, а тому вказане майно належить особисто ОСОБА_6 і до спільної власності подружжя не належить.

Відмовляючи у задоволенні вимог за зустрічним позовом про визнання об'єктом спільної власності подружжя житлового будинку АДРЕСА_3, який належить ОСОБА_6 на підставі відповідного договору дарування, суди виходили з того, що ОСОБА_7 не довела збільшення за час шлюбу вартості вказаного будинку за рахунок її коштів.

Проте, з висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення в указаній частині не відповідають з огляду на наступне.

В частині позовних вимог ОСОБА_6 про визнання об'єктом спільної сумісної власності нежитлового приміщення магазину «Металопрокат та сучасні будівельні матеріали», що розташоване в АДРЕСА_1, земельної ділянки, на якій розташовано приміщення магазину та їх поділу між сторонами суди попередніх інстанцій не врахували наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 02 квітня 1983 року по 20 вересня 2012 року.

З 21 лютого 2002 року ОСОБА_6 зареєстрована фізичною особою-підприємцем, що підтверджується свідоцтвом про таку реєстрацію серії НОМЕР_5.

Згодом, 21 грудня 2005 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_7 придбала у Драбівського районного споживчого товариства Черкаської облспоживспілки нежиле приміщення магазину АДРЕСА_1.

При цьому, ОСОБА_7 вказувала на те, що дане приміщення магазину було нею придбане за особисті кошти, які є винагородою за виконання особисто нею зобов'язань за договорами комісії з реалізації продукції від 03 січня 2004 року та від 03 січня 2005 року, укладеними із ЗАТ «Укрторгбудматеріали». Як указувала позивач за зустрічним позовом, сума вказаної винагороди становила загалом 60 367 грн 13 коп і за рахунок цих її коштів вона придбала спірне нежиле приміщення магазину.

Докази укладення та виконання указаних договорів були надані ОСОБА_7 та містяться в матеріалах справи. Натомість, ОСОБА_6 указані вище обставини придбання спірного приміщення не спростовував та не надав суду доказів придбання цього приміщення на спільні кошти подружжя.

Крім того, 05 лютого 2007 року ОСОБА_6 отримала на своє ім'я державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_3, що розташована в АДРЕСА_1. Цільове призначення (використання) земельної ділянки - комерційне використання.

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

Таким чином, 21 лютого 2002 року ОСОБА_7 отримала свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця та 21 грудня 2005 року придбала спірний магазин № НОМЕР_2, який у подальшому перейменовано у магазин «Металопрокат та сучасні будівельні матеріали», для продажу відповідних будівельних товарів, тобто почала використовувати спірне приміщення для здійснення своєї підприємницької діяльності, а отримані доходи використовувати на сім'ю.

Відповідно до положень ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст.ст. 63, 65 СК України.

Підприємство є юридичною особою, йому належить право власності на майно, у тому числі і яке передане засновником до статутного фонду як внесок (ст. ст. 62, 66 ГК України).

Так, з моменту внесення майна до статутного фонду підприємство є єдиним власником майна й це майно не може одночасно перебувати у власності інших осіб.

При цьому в разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, заснованого одним із них, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-79цс13. Згідно зі ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права

Також у рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи - підприємця зазначено, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності.

Таким чином, статутний капітал та майно приватного підприємства є об'єктом спільної власності подружжя тоді, коли вони сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя.

Проте, вирішуючи спір в цій частині, суди на викладене уваги не звернули та в порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України зазначені вище вимоги закону не врахували, не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, дійшовши передчасного висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання об'єктом спільної сумісної власності подружжя приміщення спірного магазину та земельну ділянку, на якій розташоване це приміщення та поділу між сторонами цього майна, не врахувавши, що майно фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а в разі, якщо це майно набуто за спільні кошти подружжя, то воно є спільним майном подружжя, але інший з подружжя має право вимоги на частку отриманого доходу від діяльності підприємства, а не вимоги права власності.

Також, в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_7 про визнання об'єктом спільної сумісної власності житлового будинку АДРЕСА_3 та його поділу між сторонами суди попередніх інстанцій не врахували наступне.

Звертаючись до суду із зустрічною позовною заявою, ОСОБА_7 посилалась на те, що в період шлюбу з 1983 по 2012 роки сторони проживали в будинку АДРЕСА_3, який згідно договору дарування був зареєстрований та належав ОСОБА_6 і за весь час проживання у даному будинку за рахунок спільних грошових та трудових затрат було зроблено поточні та капітальні ремонти будинку, збудовано гараж, літню кухню, підведено водопостачання до будинку та літньої кухні, проведено та встановлено газове обладнання у будинку та здійснено інші добудови, а тому будинковолодіння істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат і має бути визнане судом об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вказані обставини підтверджені матеріалами справи, зокрема, характеристикою будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 235, том 1), згідно з якою у період шлюбу до вказаного будинку, зокрема, у 1987 та 1989 роках здійснювались прибудови, у 1987 році збудовано гараж та літню кухню, тощо.

Відмовляючи у задоволені указаних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що ОСОБА_7 не надала доказів поліпшення цього майна за рахунок її коштів.

Однак, вимоги ст. 25 КпШС (який був чинний станом на момент вчинення більшості прибудов) якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно із висновком експерта Черкаського відділення КНДІСЕ від 18 лютого 2015 року вірогідна ринкова вартість спірного житлового будинку АДРЕСА_3 станом на 02 квітня 1983 року, виходячи з існуючих на той час цін на нерухомість складала 2 512 карбованців; ринкова вартість спірного житлового будинку АДРЕСА_3 станом на дату оцінки, з урахуванням земельної ділянки складає 106 639 грн.

Вирішуючи спір, суди на зазначені обставини та положення законодавства уваги не звернули та помилково вважали, що для визнання указаного будинку об'єктом спільної власності подружжя у наслідок збільшення його вартості у період шлюбу ОСОБА_7 мала довести збільшення вартості майна саме за рахунок її коштів, оскільки вимоги законодавства пов'язують можливість визнання майна спільним майном подружжя зі збільшенням його цінності внаслідок трудових або грошових затрат обох із подружжя, що має бути належним чином установлено судом на підставі наданих сторонами доказів.

При поділі майна подружжя суд має вирішувати питання про поділ всього майна, тому оскаржені рішення підлягають скасуванню в повному обсязі.

Таким чином, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суди допустили порушення норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 21 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 19 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
С.П. Штелик