АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8138/15 Справа № 192/503/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Рудь В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі

Головуючого судді: Рудь В.В.

суддів: Ткаченко І.Ю., Повєткіна В.В.

при секретарі: Назаренко А.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області про визнання права особистої власності, визнання недійсним державного акту про право власності на землю, свідоцтва про право власності, рішення про визнання права власності, рішення про передачу в приватну власність земельної ділянки, визнання дійсним договорів дарування, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя(а.с.2-5).

Позивач зазначав, що шлюб з ОСОБА_2 зареєстровано 21.12.1985 року. В період шлюбу з 1993 року по 1995 рік ними було збудовано будинок та господарські будівлі та споруди за адресою: вул.Дніпровська, 12 в с.Військове Солонянського району Дніпропепетровської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, видане Військовою сільською радою 15.12.2010 року.

Житловий будинок побудовано на земельних ділянках площею 0,25 га та площею 0,02 га, які належать йому на даний час на праві приватної власності відповідно до Державного акту від 26.09.1997 року, виданого у Військовій сільській раді народних депутатів, реєстраційний номер №113.

Домоволодіння складається з житлового будинку А, гаража Б, «пд» підвалу, душа Д, вбиральні У, 1-4 споруди.

У зв'язку з припиненням шлюбних відносин виникла необхідність поділу майна та виділу належної йому частки.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_3 просив визнати за ним право власності на ? частину домоволодіння №12 по вул.Дніпровській в с.Військове Солонянського району Дніпропетровської області; визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину домоволодіння №12 по вул.Дніпровській в с.Військове Солонянського району Дніпропетровської області; стягнути з ОСОБА_2 судові витрати у сумі 1657,65 грн.

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулася з зустрічним позовом, який неодноразово уточнювала, до ОСОБА_3, Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області про визнання права особистої власності, визнання недійсним державного акту про право власності на землю, свідоцтва про право власності, рішення про визнання права власності, рішення про передачу в приватну власність земельної ділянки, визнання дійсним договорів дарування(а.с.48-53, 112-118, 132-139).

В обґрунтування заявлевних вимог ОСОБА_2 зазначила, що шлюб з ОСОБА_3 зареєстровано 21 грудня 1985 року. В період шлюбу з 1993 року по 1995 рік на земельній ділянці, яка офіційно не виділялась, було збудовано будинок та господарські будівлі та споруди. Домоволодіння складається з житлового будинку А, гаража Б, «пд» підвалу, душа Д, вбиральні У, 1-4 споруди.

Вказане нерухоме майно було побудовано не за кошти із спільного сімейного бюджету, а за кошти її матері ОСОБА_4, які вона надавала їй особисто за договорами дарування від 10 травня 1994 року, від 05 серпня 1994 року та від 26 серпня 1994 року, які не були нотаріально посвідчені, а тому зазначене майно не підлягає поділу.

Оформлення права власності на будинок на ім'я ОСОБА_3 є формальністю, яка в період розлучення та поділу майна стала порушувати її особисті майнові права.

Також ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_3 не мав грошових коштів для будування спірного домоволодіння, оскільки в період з 1988 року по 1997 рік працював механіком на Дніпропетровському машинобудівельному заводі і його заробітна плата задовольняла лише мінімальні потреби сім'ї, вона особисто в цей період не працювала, займалась вихованням дітей: 1986 та 1991 років народження.

Земельна ділянка, на якій розташований спірний будинок, була надана її чоловікові ОСОБА_3 з порушенням процедури передачі земельних ділянок у власність, встановленої ст.17 ЗК України в редакції 1991 року, оскільки проект відведення земельної ділянки не виготовлявся. Вважає рішення Військової сільської ради від 16 січня 1997 року про передачу земельної ділянки нечинним, а державний акт на право приватної власності на землю від 26 вересня 1997 року, виданий на ім'я ОСОБА_3 недійсним. Також вважає нечинним рішення виконкому Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області № 9 від 23 листопада 2010 року, свідоцтво про право власності, яке видане на ім'я ОСОБА_3, повинно бути визнано недійсним.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 в позовній заяві із змінами і доповненнями(а.с.132-139), просила:

визнати нечинним рішення виконавчого комітету Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області № 9 від 23 листопада 2010 року про визнання права власності за ОСОБА_3 на домоволодіння №12 по вул.Дніпровській в с.Військове Солонянського району Дніпропетровської області;

визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно - на домоволодіння №12 по вул.Дніпровській в с.Військове Солонянського району Дніпропетровської області, видане на ім'я ОСОБА_3 на підставі рішення виконавчого комітету Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області №9 від 23.11.2010 року;

визнати нечинним рішення 8 сесії ХХІІ скликання від 16 січня 1997 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,2686 га для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства;

визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданого ОСОБА_3 26 вересня 1997 року на підставі рішення 8 сесії ХХІІ скликання Військової сільської ради від 16 січня 1997 року про передачу у приватну власність 0,2686 га земельної ділянки для обслуговування жилого будинку 0,25 га та ведення особистого підсобного господарства 0,02 га(номер реєстрації 113);

визнати дійсними договори дарування грошових коштів, що укладені між нею, ОСОБА_2, та ОСОБА_5: 10.05.1994 року на суму 30 132 000 крб.; 05.08.1994 року на суму 34 992 000 крб.; 26.08.1994 року на суму 42 885 000 крб.;

визнати право особистої власності за нею, ОСОБА_2, на домоволодіння №12 по вул.Дніпровській в с.Військове Солонянського району Дніпропетровської області.

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2015 року позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя залишено без розгляду(а.с.90).

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2015 року в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області про визнання права особистої власності, визнання недійсними державного акту про право власності на землю, свідоцтва про право власності, рішення про визнання права власності, рішення про передачу в приватну власність земельної ділянки, визнання дійсним договорів дарування, відмовлено в повному обсязі(а.с.158-168).

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2015 року виправлена описка в першому абзаці резолютивної частини вступної та резолютивної частини рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2015 року та замість невірно написаного по батькові відповідача ОСОБА_3 «Миколайович», правильно зазначено «Михайлович»(а.с.173).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права(а.с.182-189).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст.16 ЦК України.

Статтею 60 ЦПК України встановлено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст.57 Сімейного Кодексу України, в редакції 2003 року, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України, в редакції 2003 року, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно положень ст.22,28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, в редакції 1969 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

За змістом п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавствапри розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання.

Із справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21 грудня 1985 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу(а.с.33).

15 грудня 2010 року Військовою сільською радою Солонянського району Дніпропетровської області на підставі рішення виконкому Військової сільської ради від 23.11.2010 року на ім'я ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно жилий будинок, розташований за адресою: вул.Дніпровська, буд.12 в с.Військове, Солонянського району Дніпропетровської області(а.с.11).

28 грудня 2010 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Абріс» здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на вказаний об'єкт нерухомого майна(а.с.12).

За даними технічного паспорту, складеного Товариством з обмеженою відповідальністю «Абріс» станом на 27 лютого 2010 року, домоволодіння №12 по вул.Дніпровська в с.Військове складається з: житлового будинку літ.«А» загальною площею 171,1 кв.м, житловою площею 79,7 кв.м, гаражу літ.«Б», підвалу літерою «пд.», душу літ. «Д», вбиральні літ «У» та споруд 1-4, літ.«С», «І» та розташоване на земельній ділянці площею 0,2686 га (для обслуговування жилого будинку 0,25 га та для ведення особистого підсобного господарства 0,02 га), яка належить ОСОБА_3 на праві приватної власності згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ДП №091014, виданого Військовою сільською радою народних депутатів 26 вересня 1997 року(а.с.21).

Як видно із справи, обгрунтовуючи позов, ОСОБА_2 зазначала, що домоволодіння №12 по вул.Дніпровській в с.Військове побудовано не за кошти із спільного сімейного бюджету з ОСОБА_3, а за кошти її матері ОСОБА_5, які остання надавала їй особисто за договорами дарування від 10 травня 1994 року, від 05 серпня 1994 року та від 26 серпня 1994 року.

Статтями 243, 244 ЦК України, в редакції 1963 року, що діяли станом на вказаний період, встановлено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування на суму понад 500 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

Із наявних у справі копії договору №04/03 від 15 березня 1993 року поставки будівельних матеріалів, копій накладних №178 від 10 травня 1994 року, №193 від 18 серпня 1995 року, №264 від 05 серпня 1994 року, №282 від 26 серпня 1994 року, №124 від 14 квітня 1995 року, оригінали яких оглянуті судом першої інстанції, вбачається, що ОСОБА_5, укладала з МП «Скарб», як замовник, договір на поставку будівельних матеріалів, які відповідно до умов договору (п.1.3) та вказаних накладних повинні були доставлятися за адресою: Дніпропетровська область, Солонянський район, с.Військове, вул.Дніпровська, буд.12(а.с.83-88).

Судом встановлено, що вимоги про визнання дійсними договорів дарування грошових коштів від 10 травня 1994 року, від 05 серпня 1994 року та від 26 серпня 1994 року за вказаними накладними, які за твердженнями ОСОБА_2 їй подарувала мати ОСОБА_5, заявлені ОСОБА_2 у даній справі, відповідачем за якою не є сторона договорів дарування, оскільки ОСОБА_5 померла 14 жовтня 2012 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть(а.с.55), та заявлені за межами строку, визначеного ст.71 ЦК України, в редакції 1963 року, який відповідно до положень ст.75 ЦК України, в редакції 1963 року, застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Отже, встановивши наведені обставини, суд прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання зазначених ОСОБА_2 накладних договором дарування. Крім того, вказані накладні по своїй природі не є в розумінні ст.ст.243,244 ЦК України договором дарування, а свідчать про факт придбання відповідних будівельних матеріалів.

Вирішуючи питання стосовно доказів про право особистої власності ОСОБА_2 на домоволодіння №12 по вул.Дніпровській в с.Військове, суд зазначив, що договір поставки будівельних матеріалів та накладні, а також показання свідків, які підтвердили лише факт виконання будівельних робіт за вказаною адресою, не є належними доказами того, що будівництво спірної нерухомості відбувалося за грошові кошти, які належали особисто ОСОБА_2

Також судом не встановлено належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст.57,58 ЦПК України про те, що грошові кошти на придбання будівельних матеріалів, які зазначені у вказаних накладних, ОСОБА_5 передавала не для потреб сім'ї подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а особисто ОСОБА_2

Встановивши, що право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_3 28 грудня 2010 року(а.с.12), тобто під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, а остання не довела суду іншого джерела походження грошових коштів для його будівництва ніж спільні кошти подружжя, суд прийшов до правильного висновку, що вказане домоволодіння є об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та обгрунтовано зазначив про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 в частині визнання права особистої власності на спірне нерухоме майно.

Як видно із справи, суд не встановив порушень діючого законодавства, у тому числі положень ст.ст.203,215 ЦК України, при прийнятті виконавчим комітетом Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області рішення № 9 від 23 листопада 2010 року про оформлення права власності за ОСОБА_3М.(а.с.59) та під час видачі свідоцтва про право власності на спірне нерухоме майно(а.с.11), а тому суд прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання нечинним рішення виконавчого комітету Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області № 9 від 23 листопада 2010 року про оформлення права власності за ОСОБА_3 та недійсним свідоцтва про право власності на спірне нерухоме майно від 15 грудня 2010 року, що видане на ім'я останнього.

Що стосується позовних вимог про визнання нечинним рішення 8 сесії ХХІІ скликання від 16 січня 1997 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,2686 га для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства, визнання недійсним державного акту на право приватної власності, виданого на ім'я останнього, то суд встановив наступне.

Так, із справи вбачається, що на підставі рішення Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» від 16 січня 1997 року ОСОБА_3 була передана у власність земельна ділянка площею 0,2686 га для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства та 26 вересня 1997 року видано державний акт серії ІV-ДП № 091014 на право приватної власності на землю(а.с.21, 58).

Згідно документація щодо вказаної земельної ділянки, а саме державний акт містить план зовнішніх меж земельної ділянки, її розмір, опис меж, зазначені суміжні землекористувачі, які погоджені інженером-землевпорядником, зазначена кількісна характеристика земель, переданих у приватну власність(а.с.21).

Доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 отримав зазначену земельну ділянку з порушенням встановленого станом на 1997 рік порядку, матеріали справи не містять, таких доказів ОСОБА_2 не надано.

Встановивши вказані обставини, суд прийшов до правильного висновку, що землевпорядна документація відповідає положенням діючого на час її виготовлення законодавству, зокрема, ст.ст.17,99 Земельного Кодексу України, а тому відсутні підстави для визнання нечинним рішення 8 сесії ХХІІ скликання від 16 січня 1997 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,2686 га та визнання недійсним державного акта серії ІV-ДП № 091014, виданого 26 вересня 1997 року.

Таким чином, перевіривши доводи та заперечення сторін щодо заявлених вимог та встановивши наведені обставини, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на неповне з'ясування обставин щодо передачі земельної ділянки ОСОБА_3 та що суд не врахував довідку Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області від 10 червня 2015 року, згідно якої інформація про прийняття рішення про надання ОСОБА_3 в користування земельної ділянки за період з 1991 по 1997 роки відсутня(а.с.140), лист від 01 липня 2015 року, згідно якого інформація стосовно виготовлення проектів на земельні ділянки площами 0,02 га та 0,25 га по вул.Дніпровська, буд.12 в с.Військове відсутня(а.с.152) та листи архівного відділу Солонянської районної державної адміністрації від 11 червня 2015 року та від 01 липня 2015 року, за змістом яких ОСОБА_3 направлено витяг із рішення 8-ї сесії 22-го скликання Військової сільської ради від 16 січня 1997 року про виділення та передачу останньому у користування земельної ділянки та зазначено про відсутність інших рішень в документах архівного фонду «Військової сільської ради народних депутатів Солонянського району Дніпропетровської області»(а.с.141), та що проекти відведення земельних ділянок на державне зберігання до архівного відділу не надходили(а.с.153), не можуть бути взяті до уваги, оскільки наведена в останніх інформація не спротовує висновки суду про відсутність підстав для визнання нечинними оспорюваних рішень сільської ради та виданих на підставі прийнятих рішень свідоцтва та державного акта про право власності ОСОБА_3 на зазначені об'єкти нерухомого майна.

Доводи ОСОБА_2 про неповне з'ясування обставин та неналежну оцінку доказів щодо її особистого права на домоволодіння №12 по вул.Дніпровській в с.Військове не можуть бути взяті до уваги, оскільки суд повно та всебічно перевірив доводи та заперечення сторін, дослідженим доказам дав оцінку відповідно до положень ст.212 ЦПК України та не встановивши підстав, передбачених ст.57 СК України, прийшов до правильного висновку про відмову у визнанні вказаного домоволодіння особистою приватною власністю ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2, рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи та положенням діючого законодавства, що регулює встановлені правовідносини, підстав для скасування судового рішення не встановлено.

Керуючись ст.ст.303,307,308,315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -