Ухвала

іменем України

16 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Амеліна В.І., Остапчука Д.О.,Дербенцевої Т.П., Савченко В.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «КредоБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним додаткового договору, дострокове стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк», третя особа - ОСОБА_7, про визнання права на виконання зобов'язання відповідно до умов кредитного договору; за зустрічним позовом ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» третя особа - ОСОБА_6, про визнання припиненим зобов'язання за договором поруки, за касаційною скаргою ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Львівської області від 06 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Кредобанк» звернулося до суду з позовом та, уточнивши і змінивши його, просило визнати недійсним додатковий договір від 25 липня 2013 року до кредитного договору від 18 березня 2008 року, укладеного між банком та ОСОБА_6, стягнути солідарно з ОСОБА_6 як боржника та ОСОБА_7 як поручителя 31 017,66 доларів США боргу за кредитним договором, з яких: 29 576,55 доларів США - неповернута сума кредиту, 1 251,53 доларів США - прострочені відсотки, 189,58 доларів США - пеня за прострочену заборгованість.

На обґрунтування позовних вимог посилався на ті обставини, що 18 березня 2008 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір зі змінами та доповненнями, внесеними додатковими договорами від 11 січня 2010 року та 03 серпня 2012 року, за яким банк надав відповідачу 40 000 доларів США, а він зобов'язався їх повернути до 17 березня 2018 року та сплатити проценти за користування коштами.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 11 січня 2010 року між банком, боржником та ОСОБА_7, а 03 серпня 2012 року між банком, боржником та ОСОБА_9 укладені договори поруки.

25 липня 2013 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_6 укладено додатковий договір до кредитного договору, яким змінено валюту кредитування та збільшено процентну ставку за користування коштами.

Відповідач взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконує, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка станом на 27 січня 2014 року становить 31 017,66 доларів США.

Позивач вважає, що умови додаткового договору є помилковими, оскільки валюта кредитування та погашення боргу має бути зазначена у доларах США, а не в гривні і не могла бути змінена, договір суперечить меті кредитних відносин та фінансовим інтересам банку, тому додаткову угоду потрібно визнати недійсною та стягнути заборгованість.

10 червня 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив визнати за ним право на виконання зобов'язання відповідно до умов кредитного договору, в редакції додаткового договору від 25 липня 2013 року, посилаючись на ті обставини, що цей договір є дійсним, при його підписанні сторони погодили усі його умови, однак банк не визнає цього права відповідача, просив задовольнити позов.

27 травня 2015 року ОСОБА_7 звернулась до суду із зустрічним позовом, у якому просила визнати припиненими зобов'язання за договором поруки, укладеним із нею, оскільки банком та позичальником 03 серпня 2012 року та 25 липня 2013 року внесені зміни до кредитного договору, внаслідок чого збільшився розмір процентної ставки за договором та обсяг її відповідальності як поручителя.

08 квітня 2015 року рішенням Шевченківського районного суду м. Львова у задоволенні позову ПАТ «Кредобанк» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задоволено.

06 липня 2015 року рішенням апеляційного суду Львівської області рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «Кредобанк» та задоволення зустрічного позову ОСОБА_6 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов банку задоволено частково.

Визнано додатковий договір від 25 липня 2013 року до кредитного договору від 18 березня 2008 року, укладений між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_6, недійсним та стягнуто з ОСОБА_6 на користь банку 31 017,66 доларів США, боргу за кредитним договором, з яких: 29 576,55 доларів США - неповернута сума кредиту, 1 251,53 доларів США - прострочені відсотки, 189,58 доларів США - пеня за прострочену заборгованість.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог ПАТ «КредоБанк» та зустрічному позові ОСОБА_6 відмовлено.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, ухвалене згідно із законом, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Судові рішення в частині задоволення позову ОСОБА_7 не оскаржуються, тому відповідно до ст. 335 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову банку та задоволення зустрічного позову ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів на підтвердження своїх вимог щодо визнання недійсним додаткового договору від 25 липня 2013 року, ця угода укладена з дотриманням вимог закону, а банк не визнає права боржника виконувати зобов'язання за кредитним договором відповідно до його умов.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, задовольняючи позов банку і відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, апеляційний суд виходив з того, що додаткова угода до кредитного договору укладена під впливом помилки, що є підставою для визнання її недійсною, і боржник повинен виконувати свої зобов'язання без урахування її умов, однак не виконує їх належним чином, що є підставою для стягнення боргу за кредитом та відсотками за користування ним.

Проте погодитися з таким рішенням суду апеляційної інстанції не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим з виконанням усіх вимог цивільного судочинства, згідно з законом, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судами установлено, що 18 березня 2008 року між ПАТ «Кредобанк», що є правонаступником ВАТ «Кредобанк», та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 83 із змінами та доповненнями, внесеними додатковими договорами від 11 січня 2010 року та від 03 серпня 2012 року, за яким позивач надав відповідачу кредит у розмірі 40 000 доларів США, а він зобов'язався повернути кошти до 17 березня 2018 року та сплатити проценти за користування коштами у розмірі, що визначається як ставка LIBOR3м, збільшена на маржу 8,5 %.

25 липня 2013 року між сторонами укладено додатковий договір до кредитного договору, де п. 4.1 договору викладений в новій редакції: позичальник зобов'язаний повернути банку кредит у повному обсязі в порядку і терміни, передбачені цим Договором та/або додатками до нього.

Повернення суми кредиту здійснювати щомісячно рівними частинами по 530,00 грн (55 траншів), а в останній місяць кредитування - 426,55 грн (1 транш) не пізніше останнього робочого дня поточного місяця та сплачувати за користування кредитом щомісячно у розмірі 10 % річних з урахуванням методу нарахування, визначеного п. 3.3 кредитного договору, в редакції додаткового договору від 03 серпня 2012 року.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. 303 ЦПК України не перевірив законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не перевірив висновків суду про відсутність підстав для визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору, а пославшись на її укладення під впливом помилки щодо валюти кредитування (ст. 229 ЦК України), зробив передчасний висновок про задоволення цих вимог.

При цьому апеляційний суд не перевірив, чи може помилка щодо валюти кредиту та порядку його погашення у гривні замість доларів США бути підставою для визнання недійсною додаткової угоди в цілому чи її окремої частини, не врахував вимог ст. 217 ЦК України про те, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсність інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини, не надав належної оцінки цим обставинам.

Не уточнив цих позовних вимог та не врахував, що оспорюваною додатковою угодою визначалась також вимога сплачувати за користування кредитом щомісячно у розмірі 10 % річних з урахуванням методу нарахування, визначеного п. 3.3 кредитного договору, в редакції додаткового договору від 03 серпня 2012 року, не перевірив, чи були заявлені банком вимоги про визнання недійсною додаткової угоди в цій частині, вийшов за межі позовних вимог, ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права.

При цьому, визнавши недійсною додаткову угоду у повному обсязі та вирішуючи питання про стягнення суми боргу за договором кредиту, не перевірив правильність розрахунку та нарахування боргу, не встановив, чи проведений він з урахуванням положень додаткової угоди від 25 липня 2013 року щодо зміни відсоткової ставки за кредитом чи без неї, не надав жодної оцінки цим обставинам.

Крім того, не встановив, який порядок нарахування відсотків за користування кредитом визначений договором та додатковими угодами до нього, не з'ясував, за якою ставкою та за який період проведено нарахування відсотків за користування кредитом, які докази підтверджують встановлення відповідної змінної Лондонської міжбанківської ставки, яка використовується як базова відповідно до п. 3.2 договору кредиту, її розмір та період дії, не надав належної оцінки цим обставинам, не перевірив правильність проведеного банком розрахунку, зробив передчасний висновок про стягнення боргу, ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права.

Невиконання судом апеляційної інстанції норм процесуального права унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, і є підставою для скасування ухваленого у справі судового рішення та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, як передбачено ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно задовольнити частково, рішення апеляційного суду Львівської області від 06 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 задовольнити частково, рішення апеляційного суду Львівської області від 06 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян
Судді: В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко