АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області в складі:

головуючої Перепелюк І. Б.

суддів: Чупікової В.В., Яремка В.В.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю: апелянта ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» про повернення строкового банківського вкладу, відшкодування моральної шкоди, захист прав споживачів за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 06 лютого 2015 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ПАТ «Міський комерційний банк» про повернення строкового банківського вкладу, відшкодування моральної шкоди, захист прав споживачів.

Позовні вимоги обґрунтовував слідуючими обставинами.

09.04.2014р. сторони уклали договір строкового банківського вкладу № 2630/28/172639 «Ваш стабільний», відповідно до якого позивач передав на депозитний рахунок банку грошові кошти в сумі 70000грн. строком до 09.07.2014р.

09.07.2014р. в день закінчення строку дії договору, позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення суми вкладу та виплату нарахованих відсотків, однак банк відмовив, обгрунтувавши це проблемами підкріплення кас відділень банку готівкою та лише 08.09.2014р. ОСОБА_1 була повернута частина вкладу в сумі 500грн.

22-ц/1794/462/ 2015 р. Головуючий у 1 інстанції Піхало Н.В.

Категорія 19/27 доповідач Перепелюк І.Б.

Позивач ОСОБА_1 вказує, що у зв'язку із неналежним виконанням ПАТ «Міський комерційний банк» своїх зобов'язань за договором, він зазнав душевних страждань та переживань, оскільки, укладаючи договір, розраховував на порядність відповідача.

Неналежне виконання банком своїх зобов'язань призвело до нестачі грошових коштів на заплановану відпустку, оздоровлення родини, що стало значним душевним стресом для нього та членів його сім'ї.

Позивач просив стягнути з відповідача 69500грн. - суму основного неповернутого вкладу; 2027,99грн. - суму невиплачених процентів; інфляційні витрати за період заборгованості з 10.07.2014р. по 08.12.2014р. в розмірі 6008,34грн.; 893,60грн. - 3% річних; 326167,63грн. - пені; упущену вигоду в розмірі 5957,39грн.; а також 20000грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього 430554,95грн.

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівців від 06 лютого 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Міський комерційний банк» на користь позивача 69500грн. - суму депозитного вкладу; 2027,99грн. - суму неповернутих відсотків за депозитним вкладом; 6008,34грн.- інфляційні витрати; 893,60грн. - 3% річних, а всього 78429,33грн. Вирішено питання щодо судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить рішення скасувати в частині відмови у стягненні з банку упущеної вигоди, моральної шкоди та 3% пені.

Апелянт вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим. Посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно в порушення норм Закону України «Про захист прав споживачів» відмовив у стягненні з банку упущеної вигоди, моральної шкоди та пені.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, рішення - залишити без змін з наступних підстав.

При розгляді справи суд першої інстанції встановив всі обставини справи, дослідив представлені суду докази та дав їм належну оцінку, зробив висновки, що відповідають обставинам справи.

Встановлено, що 09.04.2014р. між сторонами був укладений договір строкового банківського вкладу № 2630/28/172639 «Ваш стабільний», відповідно до умов якого банк приймає від вкладника строковий депозитний рахунок у сумі 70000грн. за процентною ставкою 26,2% річних, які сплачуються щомісяця, шляхом зарахування на поточний рахунок, операції за яким здійснюються з використанням платіжної картки відкритої банком.

Згідно з ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Положеннями ст.1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

По закінченню строку договору, 09.07.2014р., позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення суми вкладу та виплату нарахованих відсотків, однак як вбачається з листа банку від 20.10.2014р., направленого на адресу позивача, банк відмовив у задоволенні даної заяви, вказавши, що існують певні проблеми з підкріпленням кас відділень банку готівкою.

Відповідно до довідки про рух коштів на рахунку позивача за період з 01.07.2014р. по 29.10.2014р., ОСОБА_1 була повернута частина депозитного вкладу в розмірі 500грн.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, обґрунтовано виходив із наявності підстав для стягнення суми невиплаченого залишку депозитного вкладу за договором банківського вкладу, відсотків, 3 % річних та інфляційних витрат.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є також і доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення упущеної вигоди, суд першої інстанції правильно посилався на те, що суду не представлені докази на підтвердження реальної можливості позивача отримати доходи від розміщення неповернутих коштів в іншій фінансовій установі. Позивач посилається на те, що середня ставка у більшості банків по депозитним вкладам у гривні складає 20% річних. Однак, апелянт безпідставно не звертає увагу на п.1.2. договору від 09.04.2014р., де сторони передбачили, що процентна ставка (річних) становить 26,2%.

Розрахунки упущеної вигоди позивача є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені належними та допустимими доказами, які б свідчили про конкретний розмір прибутку, який міг і повинен був отримати позивач, якби відповідач не порушив зобов»язання.

Доводи апеляційної скарги цього не спростовують.

Помилковими є посилання апелянта на наявність підстав для стягнення моральної шкоди.

Відшкодування моральної шкоди у зв'язку із порушенням грошового зобов'язання допускається лише у разі, якщо такі наслідки передбачені законом або договором.

Як вбачається зі змісту депозитного договору, укладеного між сторонами 09.04.2014р., відшкодування моральної шкоди договором не передбачено.

Посилання апелянта на те, що відмовляючи у відшкодуванні моральної шкоди, суд першої інстанції не врахував положення ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів», є безпідставними.

Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в ст.ст. 23, 1167 ЦК.

Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови Пленуму від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» надав роз'яснення, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції України або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Згідно з редакцією п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

У спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо така завдана майну споживача або шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Враховуючи ці положення, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.

Обґрунтовуючи свою вимогу про стягнення з банку пені за прострочення зобов'язання, апелянт посилається на ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

Зазначені доводи апеляційної скарги є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», неустойка (штраф, пеня) стягується лише тоді, коли це передбачено укладеним сторонами

договором чи відповідним нормативним актом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення пені, суд вірно виходив з того, що умовами договору не передбачена відповідальність банку за прострочення виконання зобов'язання у вигляді пені у розмірі передбаченому ч. 5 ст.10 Закону України « Про захист прав споживачів».

Суд першої інстанції зазначив, що після укладення між сторонами договору, правовідносини є договірними та не регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

Таке твердження є помилковим з огляду на позицію Верховного Суду України в узагальненні судової практики з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів, де зазначається : характер фінансово-кредитних відносин, стороною в яких є фізична особа, а також використані в законах «Про захист прав споживачів» і «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» поняття «споживчий кредит», «фінансова установа», «фінансова послуга» дають підстави вважати, що правовідносини, які виникають із кредитних договорів, договорів банківського вкладу, договорів страхування, підпадають під дію закону «Про захист прав споживачів».

Враховуючи, що пеня не передбачена договором укладеним між сторонами, а сума вкладу з якої зроблені позивачем розрахунки пені, не є вартістю робіт (послуг) в розумінні ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», підстав для стягнення пені немає.

Аналізуючи всі обставини по справі, рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, підстав для його скасування не вбачається, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст.307, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 06 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча (підпис)

Судді: (підписи)

З оригіналом вірно :