Провадження № 2/263/3519/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2015 року Жовтневий районний суд м.Маріуполя Донецької області в складі: головуючого судді Папаценко П.І., при секретарі Масюк М.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» (далі за текстом ПрАТ «Азовелектросталь») про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що працював з 20.05.2013 року по 25.08.2015 року в ПрАТ «Азовелектросталь». При звільнені остаточний розрахунок проведений не був, тому просить суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 16100 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 26.08.2015 року по день прийняття судом рішення у справі та компенсацію моральної шкоди у розмірі 500 грн.

Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, надали суду заяву з проханням вирішити справу за їх відсутності, в якій наполягали на задоволенні заявлених позовних вимог, враховуючи обставини, зазначені в позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з'явилася, про час, місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомила. З наданих заперечень позов не визнається, оскільки позивач в день звільнення, тобто 25.08.2015 року не працював, остаточний розрахунок з ним проведений 29.09.2015 року, з вимогою про здійснення остаточного розрахунку звернулася лише 8.09.2015 року, тому період порушення строку розрахунку при звільненні почав свій перебіг з 9.09.2015 року, а скінчився 28.09.2015 року.

Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України, у зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь.

Суд, враховуючи позицію сторін щодо спірних правових відносин, дослідивши письмові докази та матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

При вирішенні спірних правових відносин суд, перш за все, керується вимогами ст.11 ЦПК України, за якими, суд розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом установлено, що ОСОБА_1 з 20.05.2013 року по 25.08.2015 року перебував у трудових відносинах із ПрАТ «Азовелектросталь», згідно наказу звільнений за власним бажанням.

Наведена судом обставина визнана сторонами та за вимогами ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

За ч. 2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед

виплатою зазначених сум.

На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі №1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13.

Надані представником відповідача документи свідчать про наступне:

- за платіжними дорученнями остаточна сплата ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі відбулася 29.09.2015 року;

- за довідкою середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 складає 1870,48 грн., середньоденна 87,92 грн.;

- за табелем обліку робочого стажу, в день звільнення 25.08.2015 року ОСОБА_1 не працював.

Зазначені обставини позивачем не спростовані, тому суд з ними погоджується, вважає надані докази належними та допустимими.

Отже 29.09.2015 року відповідач повністю сплатив позивачу заборгованість по заробітній платі, внаслідок чого позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітній платі не підлягають задоволенню.

Оскільки при розгляді справи було встановлено, що відповідач фактично не розрахувався перед ОСОБА_1 при його звільненні, а заборгованість по заробітній платі сплачена йому 29.09.2015 року , то строки для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку в розрахунку для позивача не спливли.

Суд, на підставі викладеного, вирішуючи питання про розмір суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, виходить з наступного.

Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Враховуючи те, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі лише 8.09.2015 року, то кількість днів прострочення по 28.09.2015 року, згідно графіку №3-3 за 2015 рік, складає 15 робочих днів.

Із урахуванням середньоденної заробітної плата ОСОБА_1 у розмірі 87,92 грн., середній заробітком за час затримки розрахунку, за 15 робочих днів становить 1318,80 грн., тому позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно

із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином судом встановлено, що внаслідок несвоєчасної виплати відповідачем позивачу заробітної плати, йому була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 500 грн. є завищеним.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 200 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 487,20 грн. гривень за вимоги майнового характеру та 487,20 грн. за вимоги немайнового характеру, що загалом складає 974,40 грн.

Керуючись ст.ст.3,8,10,11,31,58-61,88,118,119,208-209,212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» (код ЄДРПУ 25605170) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 1318,80 грн., компенсацію моральної шкоди у розмірі 200 грн., всього 1518,80 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» (код ЄДРПУ 25605170) на користь держави судовий збір у розмірі 974,40 грн.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участі у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя П.І. Папаценко