РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2015 року м. Харків

Комінтернівський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді - Онупко М.Ю.,

за участю секретаря - Вовк К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 в якому просив стягнути з відповідача борг за розпискою від 18.07.2014 року у розмірі 11 883,80 доларів США та 18 400 грн. та розпискою від 28.07.2014 року в розмірі 8 326,90 доларів США, в загальному розмірі 322 700,38 грн. Під час розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 235 577,99 грн. за розпискою від 28.07.2014 року, а позовні вимоги в частині стягнення боргу за розпискою від 18.07.2014 року просив залишити без розгляду.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 18.07.2014 року та 28.07.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були укладені договори позики у формі розписок. Відповідно до розписки від 18.07.2014 року позивач передав відповідачу товар «секонд хенд» (одяг, взуття) на суму 11 883,80 доларів США та шуби на суму 18 400,00 грн. зі строком повернення з 01.07.2014 року по 01.08.2014 року.

Відповідно до розписки від 28.07.2014 року, позивач передав відповідачу грошову позику в розмірі 8326,90 доларів США зі строком повернення до 30.10.2014 року. Згідно плану повернення позики від 02.11.2014 року, відповідач зобов'язався щоп'ятниці кожного тижня повертати позику частками. Зазначені розписки були складені та підписані відповідачем, як позичальником, та засвідчені свідками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Станом на 01.12.2014 року, ні грошова позика, ні товар за вищевказаними розписками відповідачем позивачу повернуті не були, у зв'язку з чим позивач був вимушений звернутися до суду.

Позивач в судовому засіданні пояснив, що він знайомий з відповідачем, яка є його постійним клієнтом та покупцем товару «Секонд хенд». 18.07.2014 року відповідач приїхала в офіс позивача та обрала товар, а так як грошей у неї не було відповідач запропонувала в якості забезпечення за товар залишити автомобіль та документи до нього. Також в присутності робітників вона склала розписку. Приблизно через 10 днів відповідач знову приїхала до позивача та попросила в борг біля 8-9 тисяч доларів США, на що позивач погодився, зважаючи на те, що в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 було залишено у нього автомобіль. Після чого він передав відповідачу близько 8 тисяч доларів США та 3800 грн., вся передана ОСОБА_3 сума в еквіваленті доларів США склала 8 326,90 доларів США., після передачі грошей в присутності робітників ОСОБА_3 було складено боргову розписку. Пізніше після отримання погроз від відповідача, позивач повернув автомобіль та документи на нього ОСОБА_3, а вона пообіцяла повертати борг частинами. В подальшому до судового засідання позивач не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечувала в повному обсязі, та пояснила, що вона брала товар у позивача, та в забезпечення чого склала розписку. Також пояснила, що між ними була досягнута домовленість, що вона повертатиме борг частинами щоп'ятниці, у зв'язку з чим після кожного повернення частини боргу відповідач буде повертати їй складену нею боргову розписку, а натомість вона буде складати нову розписку на меншу суму боргу, за виключенням сплаченої нею суми. В результаті чого позивачем їй поверталися старі розписки, однак декілька разів позивач не повернув їй раніше складені розписки. Після того, як вартість товару почала зростати вона в серпні 2014 року намагалась повернути позивачу товар, однак він відмовився. Пізніше відповідач в присутності свідків частково повернула отриманий у позивача товар та на протязі серпня-жовтня 2014 року повернула позивачу борг на загальну суму 130 000 грн., однак при отриманні грошей вона не отримала від позивача розписки. Також пояснила, що 18.07.2014 року вона власноручно склала розписку на товар та зобов'язувалась повернути гроші, а 28.07.2014 року вона написала розписку під тиском відповідача.

Також відповідач зазначила, що на її адресу від відповідача з приводу повернення боргу надходили погрози. Однак до правоохоронних органів з приводу чинення на неї тиску під час складення зазначених розписок та надходження погроз з боку відповідача після зазначених подій вона не звернулася бо боялася, та з цього приводу відповідач звернулася до правоохоронних органів лише в січні 2015 року.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_7 проти позовних вимог позивача заперечував у повному обсязі, та просив відмовити у їх задоволенні. При цьому посилався на те, грошові кошти ОСОБА_3 у борг від позивача ніколи не отримувала. 18.07.2014 року вона придбала у позивача товар, а тому фактично між сторонами було укладено договір купівлі - продажу з відстрочкою оплати. А розписку від 28.04.2014 року ОСОБА_3 взагалі було складено під примусом з боку позивача. Також зазначив, що з копій розписок від 18.07.2014 року та від 28.07.2014 року вбачається, що вказані розписки надані не позивачу ОСОБА_1, а іншій особі ОСОБА_2. Відповідачем 15 січня 2015 року до Ленінського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області подано заяву щодо шахрайських дій позивача ОСОБА_1 по заволодінню грошовими коштами шляхом подачі позову до суду про стягнення неіснуючого боргу.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно до наданого до суду оригіналу розписки від 28.07.2014 року ОСОБА_3 28.07.2014 року отримала в борг від цивільної особи ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 8326,90 доларів США, та зобов'язалася повертати позику частинами до 30.10.2014 року щотижня (а.с. 58).

В судовому засіданні у якості свідків було допитано ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_8 пояснила суду, що вона та її сестра ОСОБА_9 проходили стажування у позивача в якості продавця - консультанта. До магазину в якості клієнта приїжджала ОСОБА_3 та брала товар у борг. Одного разу відповідач обрала товар і пройшла до офісу до позивача. Після спілкування з позивачем, вони покликали свідка та її сестру до офісу, де пояснили останнім, що ОСОБА_3 бере в борг обраний нею товар, про що складе розписку. Після чого ОСОБА_3 склала розписку, яку вони прочитали та підписали. Також зазначила, що перша розписка була складена відповідачем 18.07.2014 року та за нею вона отримала від позивача товар, а друга була складена 28.07.2014 року та за нею відповідач отримала гроші. Гроші позивач передав ОСОБА_3 в їх з сестрою присутності в розмірі приблизно 8000 доларів США, які ОСОБА_3 в їх присутності було пораховано.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона в 2014 року проходила стажування при прийнятті на роботу у приватного підприємця ОСОБА_1 в якості продавця-консультанта. Пояснила, що відповідача ОСОБА_3 вона знає як постійного клієнта. Одного разу відповідач приїхала до них на склад та обрала товар. Після чого її та ще одного працівника покликали до кабінету позивача, де їм пояснили, що ОСОБА_3 не має грошей та бере товар у борг, про що нею складається розписка. ОСОБА_3 було написано розписку, яку вони прочитали та підписали, як свідки. Пізніше відповідач ще одного разу приїжджала до складу, після чого вони також були запрошені до офісу позивача, де їм пояснили, що ОСОБА_3 бере у позивача в борг гроші у розмірі близько 8 000 доларів США, про що також було складено розписку. Свідок зазначила, що за першою розпискою від 18.07.2014 року відповідач отримала тільки товар, а за другою розпискою грошові кошти. Свідок пояснила, що гроші відповідач отримала в їх присутності та порахувала. Свідок гроші не рахувала передані грошові кошти, однак бачила що відповідачу передавалися гривні, та в розписці було зафіксовано їх еквівалент в розмірі 8000 доларів США.

Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема договорів та інших правочинів.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно положень ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання , то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, якщо при цьому були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В судовому засіданні відповідачу ОСОБА_3 було надано для огляду оригінал розписки від 28.07.2014 року, яка не заперечувала факту власноручного написання нею вказаної розписки. При цьому відповідач пояснила, що вказану розписку вона склала під тиском позивача та під впливом його погроз, а грошових коштів від позивача 28.07.2014 року вона не отримувала, тобто зазначена розписка фактично була безгрошовою.

У відповідності з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України в постанові по справі 6-63цс 13 від 18 вересня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджує як його укладення так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Факт написання розписки особисто відповідачем не заперечувався.

Щодо посилання відповідача на те, що спірна розписка була складена нею під тиском з боку позивача, слід зазначити наступне.

Відповідач ОСОБА_3 пояснила, що у зв'язку з погрозами відповідача вона звернулася до правоохоронних органів з заявою. На підтвердження зазначеного звернення відповідачем до суду було надано Витяг з кримінального провадження № 0000113, згідно до якого 15.01.2015 року за зверненням ОСОБА_3 Ленінським РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області до ЄРДР було внесено заяву за ч. 1 ст. 190 КК України, та зазначено фабулу: «У період часу з 01.12.2014 року і по теперішній час гр. ОСОБА_1 шахрайським шляхом намагався заволодіти грошима в сумі 8326 США, які належать ОСОБА_3» (а.с. 47).

Відповідно до наданого Витягу з кримінального провадження № 0000113 вбачається, що ОСОБА_3 звернулася за фактом шахрайських дій, які були скоєні відносно неї в період з 01.12.2014 року по 15.01.2015 року. Однак, події на які у позовній заяві посилається позивач та складення спірної розписки відповідачем, мали місце ще в липні 2014 року. Окрім того, предметом дослідження при розгляді даної справи є факт отримання відповідачем ОСОБА_3 грошових коштів в борг, а не отримання грошових коштів від ОСОБА_3 іншими особами.

Також слід зазначитити, що зазначене звернення відповідача до Ленінського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області мало місце у грудні 2014 року, тобто після звернення позивача з позовною заявою про стягнення боргу до суду.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Будь-яких відомостей про те, що ОСОБА_3 зверталася до правоохоронних органів із заявою на неправомірні дії щодо неї, які полягають у застосуванні психічного тиску чи погроз при написанні розписки, або доказів звернення відповідача до суду з вимогами про визнання договору позики недійсним з підстав вчинення його під впливом насильства чи безгрошовості, суду надано не було.

Надана суду письмова розписка від 28.07.2014 року містить зобов'язання відповідача повернути позивачу у визначений строк певну суму грошей, що становить основний зміст і всі істотні умови позикового зобов'язання і є належним підтвердженням укладеного між сторонами договору позики зазначеної суми грошей, що передбачено ч. 1 ст. 1049 ЦК України.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У відповідності до ч. 1 ст. 545 ЦК України прийнявши зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 25.04.2012 року (справа № 6-24-цс-12).

Належних та допустимих доказів належного виконання зобов'язання у повному обсязі відповідачем та його представником суду не надано, а тому суд вважає встановленим факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором позики від 28.07.2014 2013 року.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ч. 2 ст.533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У розписці від 28.07.2014 року визначено грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, а саме в доларах США.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь боргу за письмовою розпискою від 28.07.2014 року в сумі еквівалентній 8326,90 доларам США, у розмірі 235 577,99 грн. (8326,90 доларів США*28,2912) підлягають задоволенню.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 заявлені обґрунтовано, знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, в зв'язку з чим підлягають задоволенню в частині стягнення боргу у розмірі 235 577,99 грн., та частковому задоволенню в частині стягнення судових витрат. Так, позивачем було заявлено вимоги про стягнення на його користь з відповідача судового збору у розмірі 3227 грн., які відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, підлягають частковому задоволенню у розмірі 2355,71 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 79, 209, 212, 214, 215, 224-226 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, заборгованість за договором позики від 28 липня 2014 року у розмірі 235 577 (двісті тридцять п'ять тисяч п'ятсот сімдесят сім) грн. 99 коп.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, судовий збір у розмірі 2355 (дві тисячі триста п'ятдесят п'ять) грн. 71 коп.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через Комінтернівський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: М. Ю. Онупко