Справа № 301/860/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 серпня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ГОТРИ Т.Ю., КОЖУХ О.А.

при секретарі ЧЕЙПЕШ С.І.

за участю апелянта ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 районна державна адміністрація Закарпатської області як орган опіки та піклування та Іршавський РС ГУ ДМС України в Закарпатській області, про надання дозволу на виготовлення проїзних документів дитини та на виїзд дитини за кордон без згоди батька, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду від 8 червня 2015 р., -

в с т а н о в и л а :

23.04.2015 ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 мотивуючи наступним. Сторони мають сина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, шлюб між сторонами розірвано рішенням Іршавського районного суду від 26.12.2013, сина залишено на утриманні та вихованні матері. Позивач утримує дитину, піклується про її здоровя, відповідач участі у вихованні дитини не бере, аліменти сплачує нерегулярно і, крім того, безпідставно чинить позивачу перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоровя дитини, її розвиток. Дитина часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких потрібне періодичне перебування дитини на морі, виїзд дитини за кордон також сприятиме її розвитку. Проте, батько дитини не надає згоди на виїзд дитини за межі України, вагомих аргументів щодо такої своє позиції не наводить.

Між тим, така відмова є безпідставною, суперечить інтересам дитини та не відповідає нормам законодавства, відповідно до якого особа має свободу пересування, право на виїзд з України та на повернення додому, особа, в т.ч., дитина, не може бути протиправно обмежена в реалізації своїх особистих немайнових прав, дитина вправі періодично виїжджати за кордон у супроводі одного з батьків, а спори з іншим з батьків, який не дає відповідної згоди, вирішуються судом, за рішенням якого можуть бути оформлені проїзні документи та здійснений виїзд дитини за кордон.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив надати йому дозвіл на виїзд ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон у супроводі матері або самостійно до досягнення повноліття дитини та надати дозвіл оформлювати та видавати проїзні документи на право виїзду за кордон малолітньому ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцю ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянину України, без дозволу (згоди) батька дитини ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3

Рішенням Іршавського районного суду від 08.06.2015 позов задоволено, надано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, дозволи:

без згоди батька ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, оформлювати документи для тимчасового виїзду та супроводу сина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон до досягнення ним повноліття;

на тимчасовий виїзд ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон без дозволу (згоди) батька дитини ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, до повноліття дитини.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 243,60 грн на повернення витрат по оплаті судового збору.

Відповідач рішення суду оскаржив, вважає його незаконним та необґрунтованим, вказує, зокрема, що:

суд не застосував положень законодавства щодо рівності прав батьків у питаннях виховання дитини, піклування про неї, збереження звязків батька з дитиною, не врахував думку і доводи батька щодо спірного питання тощо, чим порушив також інтереси дитини;

суд неправильно застосував положення законодавства стосовно того, що виїзд дитини за межі України в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування за кордоном, оскільки позивач не пояснив, куди саме і на який час має намір вивезти дитину, не зазначив конкретну країну, без чого вивезення може бути здійснене, наприклад, до країн Африки, Азії, в «гарячі точки» і т.д.;

суд, вирішивши питання про тимчасовий виїзд, фактично зробив його постійним до досягнення дитиною повноліття.

Апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати, в позові відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення апелянта ОСОБА_1, який скаргу підтримав, розглянувши справу на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, які в судове засідання не зявилися двічі поспіль, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, і ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, шлюб між якими, що був укладений 25.04.2009, розірвано чинним рішенням Іршавського районного суду від 26.12.2013 (а.с. 6, 7). Дитина проживає з матірю, її батьки проживають окремо, після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 його колишня дружина уклала 23.09.2014 шлюб із ОСОБА_4 (а.с. 8 ). Ці обставини сторонами не заперечуються.

Предявляючи позов, ОСОБА_2 посилалася, зокрема, на часті простудні захворювання дитини, необхідність у звязку з цим за рекомендаціями лікарів перебування дитини на морі для профілактики та лікування захворювань. Однак, ці доводи позову не ґрунтуються на обєктивних даних, не підтверджуються медичними, іншими документами, а тому є припущеннями, на яких не може ґрунтуватися доказування (ст. 60 ч. 4 ЦПК України). Позивач предявив вимоги про надання йому дозволів на виїзд сина ОСОБА_5 за кордон у його супроводі або самостійно до досягнення повноліття дитини та на оформлення проїзних документів на право виїзду дитини за кордон без дозволу (згоди) батька дитини. Відповідач заперечував проти таких вимог через їх необґрунтованість, недоведеність та відсутність, на його думку, правових підстав для їх задоволення.

За змістом положень ст.ст. 141, 150-152, 155, 157 СК України, батьки мають рівні права і обовязки щодо дитини, зобовязані забезпечити її належні виховання, розвиток, матеріальне забезпечення, за загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантуються Конституцією України (ст. 33). Право на свободу пересування, що включає і право на виїзд за межі України, належить до особистих немайнових прав фізичної особи (ст.ст. 269, 270 ЦК України). Особисті немайнові права тісно повязані з фізичною особою; фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав (ст. 269 ч. 3 ЦК України). Фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно, в інтересах малолітніх, неповнолітніх фізичних осіб, які за віком не можуть самостійно здійснювати свої особисті немайнові права, їхні права здійснюють, зокрема, батьки (ст. 272 ч. 1 ЦК України). Із указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4); аналогічні положення ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Тож право на свободу пересування не є абсолютним і здійснюється особою з дотриманням установлених для цього державою правил, зокрема, щодо перетинання державного кордону України.

Конкретний порядок оформлення документів для виїзду дитини за кордон, перетинання дитиною державного кордону України врегульований Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою КМ України від 27.01.1995 № 57 (Правила), Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого Постановою КМ України від 07.05.2014 № 152 (Порядок). Ці нормативні акти в сукупності та з урахуванням запровадження з 01.01.2015 видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон також особам, які не досягли 16-річного віку (п. 3 Постанови КМ України від 07.05.2014 № 152, п.п. 1 3 Порядку), передбачають, що:

кожен громадянин України має право на отримання паспорта для виїзду за кордон, такий паспорт оформляється особам, які не досягли 16-річного віку, на чотири роки на підставі заяви-анкети одного з батьків (якщо батьки не перебувають у шлюбі - на підставі заяви-анкети того з батьків, з ким проживає особа) (п.п. 2, 3, 20 пп. 2 Порядку);

виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі предявлення рішення суду чи його нотаріально засвідченої копії про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4 пп. 1, пп. 2 абз. 9 Правил).

Ці норми законодавства узгоджуються з положеннями ст. 16 ч. 1, ст. 22 ч.ч. 1 3, 11 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», а також з урахуванням правил, встановлених ст. 8 ч. 1 ЦК України, узгоджуються у відповідній частині з положеннями ст. 4 ч.ч. 1, 2 Закону № 3857-XII.

Таким чином, той із батьків, який проживає окремо від дитини, вправі бути обізнаним щодо оформлення дитині паспорта громадянина України для виїзду за кордон, щодо часу, мети, місця призначення та тривалості виїзду дитини за кордон у супроводі іншого з батьків. Спір з приводу участі батьків у вихованні дитини, в т.ч., спір з приводу відсутності згоди одного з батьків дитини на тимчасовий її виїзд за кордон у супроводі іншого з батьків, вирішується судом (ст. 18 та інші норми СК України, ст. 4 ч. 2 абз. 2 Закону № 3857-XII). Законодавством передбачена необхідність подання у пункті пропуску через державний кордон України належно оформленого доказу надання згоди тим з батьків, який не супроводжує дитину, на виїзд дитини за кордон у конкретну країну та в конкретний проміжок часу, а у випадку відсутності такої згоди подання відповідного рішення суду про надання дозволу на виїзд дитини за кордон.

Водночас, законодавство не обумовлює оформлення дитині паспорта громадянина України для виїзду за кордон дозволом (згодою) того з батьків, який проживає окремо від неї, у випадку, якщо батьки дитини не перебувають у шлюбі, а заяву для оформлення документів подає той з батьків, з яким проживає дитина, право дитини як громадянина України на отримання паспорта для виїзду за кордон як таке є безумовним і підлягає реалізації з дотриманням передбачених законодавством процедур. Законодавчих підстав для обмеження права дитини та матері, яка діє в інтересах дитини, на оформлення відповідних документів немає, таке право підлягає захисту судом, зокрема, і від безпідставних та необґрунтованих заборон щодо цього одним з батьків дитини (ст.ст. 274, 275 ЦК України). Реалізація дитиною права на отримання вищевказаного паспорта сама по собі не може розглядатися як порушення прав відповідного з батьків, оскільки щодо перетинання дитиною державного кордону України встановлена інша процедура, яка передбачає дотримання сімейних прав того з батьків, хто проживає окремо від дитини, а за наявності відповідних підстав вирішення спору судом.

Про задоволення позову рішення може бути прийнято судом у випадку обґрунтованості та доведеності предявлених вимог (ст.ст. 57-60, 212-215 ЦПК України). Повною мірою цим вимогам закону рішення суду не відповідає, оскільки вищенаведені норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, застосовані судом без належного врахування їх змісту та взаємозвязку, а норми процесуального права порушені внаслідок необґрунтованого визнання позову повністю доведеним.

У частині вирішення вимоги позову про надання матері дозволу на оформлення дитині проїзних документів на право виїзду за кордон без дозволу батька дитини суд, правильно по суті відхиливши заперечення відповідача щодо надання такого дозволу як безпідставні, не врахував, що дозвіл може бути відповідно до закону наданий лише для оформлення дитині вперше паспорта громадянина України для виїзду за кордон строком на чотири роки, а по досягненні громадянином шістнадцятирічного віку паспорт видається за його особистою заявою. У частині вирішення вимоги про надання матері дозволу на виїзд сина за кордон у її супроводі або самостійно до досягнення повноліття дитини без дозволу (згоди) батька дитини суд недопустимо ґрунтувався на припущеннях, у цій частині попри обґрунтування правової позиції відповідача теж рядом припущень, його окремі доводи (щодо неконкретності вимог позову, відсутності вказівки на країну прямування, на строк виїзду дитини за кордон, фактичне вирішення зазначеного питання на період до досягнення дитиною повноліття і т.ін.) заслуговують на увагу. Ця позовна вимога є неконкретною щодо обставин, на які вказував відповідач, і не має належного обґрунтування. Крім того, надання згаданих дозволів до досягнення дитиною повноліття означає фактичне вирішення спірних питань на майбутнє, щодо яких невідомо, настануть відповідні обставини, чи ні, якщо так, якими будуть правові підстави для відповідних фактів, дій, документів, якою буде їх правова природа, регулювання, надання таких дозволів не враховує положень чинного законодавства щодо реалізації відповідних прав особою залежно від досягнення певного віку тощо, а тому не ґрунтується на законі.

Відтак, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції у частині надання позивачу дозволу без згоди відповідача оформлювати документи для тимчасового виїзду та супроводу дитини за кордон до досягнення нею повноліття змінити, надавши дозвіл для оформлення дитині без згоди її батька паспорта громадянина України для виїзду за кордон на чотири роки, у частині вирішення вимоги позову про надання позивачу дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі матері або самостійно до досягнення повноліття дитини без дозволу (згоди) батька дитини рішення суду скасувати і в задоволенні цієї вимоги відмовити.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п.п. 2, 3, ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Іршавського районного суду від 8 червня 2015 р.:

у частині надання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, дозволу без згоди батька ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, оформлювати документи для тимчасового виїзду та супроводу сина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон до досягнення ним повноліття змінити, надавши дозвіл для оформлення ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорта громадянина України для виїзду за кордон на чотири роки;

у частині вирішення вимоги позову про надання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, дозволу на виїзд ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон у супроводі матері або самостійно до досягнення повноліття дитини без дозволу (згоди) батька дитини ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, скасувати, у задоволенні цієї вимоги відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді