АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/4831/15 Головуючий І інстанції -
Справа: № 623/2756/14-ц ОСОБА_1
Категорія: право власності Доповідач Костенко Т.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Костенко Т.М.

суддів: Швецової Л.А., Гальянової І.Г.

за участі секретаря Герасимової К.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 07 травня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и л а

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що перебував у шлюбі з відповідачем з 14.07.2009 року. Шлюб був розірваний у серпні 2011 року, але шлюбні відносини тривали до кінця 2012 року.В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства ними було набуто спільне майно, яке складається з меблів, побутової техніки, будівельних матеріалів та проведення ремонтних робіт у квартирі. Позивач стверджував, що всі ремонтні роботи у квартирі проводив він, та оцінює ці роботи в суму 10 847 гр. 30 коп.

Крім цього він витратив на придбання будматеріалів, меблів, побутової техніки та інше, з 07.10.2008 року по 10.12.2012 року 85 134 грн.

Просив зобовязати відповідача компенсувати йому грошову суму за вартість спільного майна, набутого під час шлюбу у сумі 47 990 гр. 65 коп.,яка складається з половини вказаної вище суми.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 07 травня 2015 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою на зазначене рішення суду першої інстанції, та зазначив, що таке рішення він вважає необґрунтованим, ухваленим без належного дослідження доказів та обставин у справі, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Серед доводів апеляційної скарги зазначається, що в порушення вимог процесуального законодавства судом не було призначено будівельно-технічну експертизу у справі, не вжито заходів для забезпечення доступу фахівців-експертів до квартири відповідача; крім того, не допитано свідків з боку позивача, які могли підтвердити його позовні вимоги.

Апелянт також посилається на те, що під час судового розгляду він наполягав на обовязковій присутності відповідача, проте суд всупереч цій вимозі не викликав представника ОСОБА_3 та ухвалив рішення без участі відповідача. ОСОБА_2 вважає, що це свідчить про упереджене ставлення суду до нього.

Враховуючи викладене вище, апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які зявились у судове засідання, дослідивши матеріали справи, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено в суді першої інстанції, підтверджено наявними у справі доказами та не заперечується сторонами, 14 липня 2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали між собою шлюб. 27 серпня 2011 року шлюб між ними було розірвано шляхом подання спільної заяви у Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ізюму Ізюмського районного управління юстиції Харківської області.

Судом також встановлено, що подружжя під час шлюбу проживало в ІНФОРМАЦІЯ_1, що належить на праві власності відповідачці у справі, ОСОБА_3

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності ним тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

За приписами ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Таким чином, Сімейний кодекс України встановлює, що поділу підлягає саме спільне майно подружжя, й не передбачає право вимагати грошової компенсації за ті роботи, що кожний з них виконував впродовж спільного проживання чи ведення спільного господарства.

Згідно ст. 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно,за винятком виключеного з цивільного обороту. Поняття майно надано у ст. 190 Цивільного кодексу України, зокрема, майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю.

Судова колегія вважає, що відмовляючи у позові, районний суд правильно встановив юридичну природу виниклих правовідносин, а також застосував закон, який їх регулює.

Пунктами 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 розяснюється, що суду, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи,та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Будь-яких переконливих, належних та допустимих у розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України доказів придбання такого майна в інтересах сімї за кошти позивача, останнім суду не надано.

Посилання ОСОБА_2 на той факт, що в період шлюбу ним знята з банківської карти та витрачена певна сума грошових коштів не може бути доказом того, що витрачені вони на майно, яке тепер перебуває у володінні відповідачки, а тому його слід ділити як спільно нажите.

Таким чином, судова колегія вважає, що районний суд обґрунтовано дійшов висновку про відмову в стягненні з відповідачки компенсації за придбане у шлюбі майно.

Розглядаючи питання про стягнення вартості ремонтних робіт, проведених позивачем у квартирі ОСОБА_3, колегія суддів зважає на таке.

Квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю відповідачки ОСОБА_3 та не є предметом даного спору, так як ОСОБА_2 не заявлялося вимог стосовно визнання вказаного майна спільною власністю подружжя чи його поділу.

Встановлення обставин щодо збільшення вартості майна внаслідок спільних зусиль подружжя у період шлюбу має значення лише для застосування норм ст. 62 СК України, що регулюють виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові до шлюбу. Зокрема згідно ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи те, що позовна заява ОСОБА_2 не стосується виникнення права спільної сумісної власності подружжя на квартиру що належало його дружині ОСОБА_3, то призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи з питаннями визначення ринкової (дійсної) вартості ремонтних робіт, здійснених у період шлюбу, та встановлення впливу таких поліпшень та ремонтно-будівельних робіт на ринкову вартість вказаної квартири, - виходить за межі заявлених позовних вимог та не стосується предмету спору.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Отже, судова експертиза, заявлена позивачем, не стосується предмета доказування, тому в її призначенні було відмовлено й судом апеляційної інстанції .

Висновки районного суду в цій частині відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК України суд першої інстанції розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Інші доводи, викладені ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для скасування чи зміни ухваленого у справі рішення.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304,307,308,313-315,319, 218 ЦПК України, колегія суддів,-

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 07 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді