Ухвала іменем україни
18 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоСитнік О.М., суддів: Євграфової Є.П., Завгородньої І.М., Писаної Т.О., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Ніжинського районного нотаріального округу ОСОБА_6, про часткове скасування свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на спільну сумісну власність подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 24 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 03 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому зазначав, що 30 січня 1982 року між ним та ОСОБА_7 було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу здійснено запис № 2. Після укладення шлюбу ОСОБА_7 змінила прізвище на ОСОБА_7.

24 травня 2005 року ОСОБА_7 склала заповіт, відповідно до якого належна їй на праві власності нежитлова будівля - магазин та земельна ділянка площею 0,02 га, надана для комерційної діяльності, які розташовані по АДРЕСА_1, переходять до ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла.

На вище згаданій земельній ділянці вони в період шлюбу за спільні кошти здійснили будівництво об'єкта нерухомого майно, яке згодом ввели в експлуатацію.

На даний час на згадане майно видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 02 липня 2013 року, згідно з якими ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_7 отримав спадщину на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1, яка належала спадкодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого ВК Вертіївської сільської ради 31 березня 2005 року на підставі рішення від 30 березня 2005 року № 27 та зареєстрованого у Ніжинському МБТІ 31 березня 2005 року.

Враховуючи те, що спірне майно являється спільною сумісної власністю його та ОСОБА_7, розподіл якого свого часу добровільно не відбувся, то ОСОБА_4 просив суд визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 02 липня 2013 року, видане на ім'я ОСОБА_5, який отримав свідоцтво про право на спадщину на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_7 та визнати за ним право власності на Ѕ частки вказаної нежитлової будівлі.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області

від 24 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 03 листопада 2014 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 02 липня 2013 року, видане на ім'я ОСОБА_5, який після смерті ОСОБА_7 отримав спадщину на нежитлову будівлю по

АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частки нежитлової будівлі по АДРЕСА_1

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні ОСОБА_4 відмовити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги та визнавши частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_5 не мав права на спадкування в повному обсязі спадкового майна після смерті ОСОБА_7, оскільки Ѕ частини спадкового майна на праві спільної сумісної власності належить позивачу.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення судів не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 січня 1982 року (а. с. 8). ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла (а. с. 7).

04 травня 2005 року ОСОБА_7 склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_5 належну їй на праві приватної власності нежитлову будівлю -магазин, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку площею 0,02 га, кадастровий номер :29:002:0011, надану ОСОБА_7 для комерційної діяльності та належну їй на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 0482235 від 11 грудня 2003 року (а. с. 52), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 55).

01 серпня 2012 року ОСОБА_7 склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_4 та ОСОБА_9 в рівних частках кожному нежитлове приміщення - павільйон змішаної торгівлі, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 56).

Після смерті ОСОБА_7 до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися спадкоємці померлої ОСОБА_9 та ОСОБА_5 (а. с. 29, 30).

ОСОБА_4 звернувся до нотаріальної контори із заявою, в якій вказав, що на одержання свідоцтв про право власності на частку у спільному майні не претендував та не претендуватиме у майбутньому, в суд звертатися не буде, від спадкового майна відмовляється на користь іншого спадкоємця за заповітом ОСОБА_9 (а. с. 31).

Таким чином, 02 липня 2013 року ОСОБА_9 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на нежитлове приміщення - павільйон змішаної торгівлі, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 57), а ОСОБА_5 отримав свідоцтва про право на спадщину за заповітом на нежитлову будівлю - магазин, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку площею 0,02 га, кадастровий номер :29:002:0011, що розташована за тією ж адресою (а. с. 59, 61).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_10 за життя на підставі розпорядження Ніжинської районної державної адміністрації Чернігівської області від 28 січня 2003 року № 32 як приватний підприємець отримала дозвіл на проектування та будівництво торгового павільйону в АДРЕСА_1 (а. с. 20), а 31 березня 2005 року отримала свідоцтво про прав власності на нежитлову будівлю - магазин, площею 34,1 кв. м, що розташована за вищевказаною адресою (а. с. 56).

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_4 посилався на те, що оскільки ОСОБА_7 набувала права власності на спірне приміщення під час перебування у шлюбі, воно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане на ім'я ОСОБА_5, є частково недійсним, оскільки не було враховано належну йому на праві спільної сумісної власності Ѕ частини спадкового майна - спірного приміщення.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України.

Водночас відповідно до ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Відносини стосовно майна фізичної особи-підприємця регулюються нормами ЦК України, Господарського кодексу України (далі - ГК України) та Закону України «Про підприємництво».

У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про підприємництво» розкривається поняття «підприємництва» як безпосередньої, самостійної, систематичної, на власний ризик діяльності по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб'єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством.

Проголошена в ч. 1 ст. 3 цього Закону свобода підприємницької діяльності, згідно з якою підприємці мають право без обмежень приймати рішення і здійснювати самостійно будь-яку діяльність, що не суперечить чинному законодавству, розкривається через принципи підприємницької діяльності, зазначені в ст. 5 Закону.

Зокрема, принципами підприємництва є вільний вибір діяльності, залучення на добровільних засадах до здійснення підприємницької діяльності майна та коштів юридичних осіб і громадян, вільне розпорядження прибутком, що залишається після внесення платежів, установлених законодавством, тощо.

Стаття 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства проголосила свободу договору, свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Свобода договору полягає, зокрема, у вільному вияві волі сторін, у тому числі у підприємницькій, господарській діяльності, на вступ у договірні відносини, у можливості вільно обирати собі партнерів у договірних відносинах, у визначенні умов договору тощо.

Результатом наділення юридичних осіб - приватних підприємств і фізичних осіб-підприємців свободою господарської діяльності та підприємництва є застосування ними цивільно-правових договорів як правової форми їх діяльності.

Відповідно до ст. 55 ГК України суб'єктами господарювання є юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, та фізичні особи - громадяни, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані як підприємці. Однією з організаційних форм господарювання є підприємство (ст. 62 ГК України ).

За змістом ст. 51 ГК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Отже, майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України (правовий висновок, викладений у постанові Пленуму Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 79цс13).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, була приватним підприємцем та використовувала належне їй на праві особистої приватної власності нежитлову будівлю - магазин, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку площею 0,02 га, кадастровий номер :29:002:0011, для ведення підприємницької діяльності з метою одержання прибутку.

За таких обставин суди у порушення ст. ст. 212- 214, 303 ЦПК України належним чином не перевірили, чи є спірне нежитлове приміщення - магазин об'єктом спільної сумісної власності подружжя, чим підтверджені доводи позивача про те, що вказане майно набуте працею обох з подружжя та за їхні спільні кошти.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вказаних порушень не врахував та не виконав вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України, у зв'язку з чим дійшов передчасного висновку щодо залишення рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин ухвалені судові рішення першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 24 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 03 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік
Судді: Є.П. Євграфова І.М. Завгородня Т.О. Писана Г.В. Юровська