Справа № 738/1011/15-ц
№ провадження 2/738/279/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2015 року місто Мена

Менський районний суд Чернігівської області в складі:

судді Волошиної Н.В.

з участю секретаря Костюка І.А.

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у вiдкритому судовому засiданнi в залі суду м. Мена Чернігівської області в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки Менської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби в Чернігівській області (№91) ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки Менської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області (№ 91) ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 14 грудня 2014 року в період часу з 15-10 год. по 15-20 год. він рухався в кімнату здійснення телефонних дзвінків, яка знаходиться в черговій частині МВК №91, але був зупинений молодшим інспектором відділу нагляду і безпеки Менської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області (№ 91) ОСОБА_2 та прапорщиком внутрішньої служби ОСОБА_3, і відповідач заборонив йому та іншому засудженому здійснити телефонні дзвінки та наказав повернутися до зони відділення і чекати поки за ним прийдуть для супроводу, він був вимушений виконати незаконну вимогу відповідача. Такі дії відповідача призвели до його душевних переживань через неможливість здійснювати телефонні дзвінки матері, яка проживає в м. Маріуполь Донецької області, тобто в зоні ведення військових дій. Посилаючись на норми Конституції України, КВК України, Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань просить стягнути з відповідача моральну шкоду, яку оцінює в 9000 грн. із розрахунку 200 грн. за 1 день в період з 14 грудня 2014 року по 29 січня 2015 року.

Позивач, який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконфренції, підтримав свої позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що після конфлікту з відповідачем 14 грудня 2014 року останній давав вказівки іншим працівникам установи виконання покарань забороняти здійснювати йому телефонні дзвінки, і саме його незаконними діями йому було заподіяно моральну шкоду, яку він просить з нього стягнути у розмірі 9000 грн., зазначив, що до адміністрації установи виконання покарань він не має ніяких претензій, а тому вважає, що моральна шкода повинна бути стягнута із ОСОБА_2.

Відповідачмолодший інспектор відділу нагляду і безпеки Менської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області (№ 91) ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що він жодного разу не перешкоджав позивачу у здійсненні ним телефонних дзвінків, нікому не давав таких вказівок, оскільки вирішення питань про надання дозволу на телефонні дзвінки не входить в його повноваження, 14 грудня 2014 року під час чергування в житловій зоні діяв у відповідності до посадової інструкції молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки, згідно з якою зобов'язаний забезпечувати ізоляцію засуджених в локальних дільницях і випускати їх із локальних дільниць тільки за загальними командами у час, передбачений розпорядком дня установи, або з дозволу ЧНПУ чи його заступника за заявками представників адміністрації. Під час пересування територією установи ОСОБА_1 був без супроводження, не пред'явив письмової заяви на здійснення телефонного дзвінка, та пересувався відразу після вечірньої перевірки, визначеної розпорядком дня, коли заборонено покидати територію відділення, поки перевіряючий не доповість про наявність засуджених ЧПНУ, а тому він вимушений був зупинити його та повернути у відділення.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з такого.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 відбував покарання в Менській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області (№ 91) з 31 січня 2014 року, а 03.04.2015 вибув до Маріупольського СІЗО Донецької області.

Відповідно до частини першої статті 107 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України, зокрема: здійснювати листування з особами, які знаходяться за межами колоній, вести з ними телефонні розмови, у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв'язку, користуватися глобальною мережею Інтернет.

Забезпечувати дотримання прав людини і громадянина, реалізацію законних прав та інтересів засуджених і осіб, узятих під варту, вимог законодавства щодо виконання і відбування кримінальних покарань; забезпечувати правопорядок, додержання вимог режиму, правил внутрішнього розпорядку в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах і на прилеглих до них територіях та вимагати від засуджених і осіб, узятих під варту, інших осіб виконання ними обов'язків, установлених законом зобов'язані посадові та службові особи органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів (частина перша статті 18 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України»).

Окремі питання виконання та відбування кримінального покарання у виді арешту, позбавлення та обмеження волі відповідно до вимог кримінально-виконавчого законодавства України конкретизовані у Правилах внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 25.12.2003 № 275 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 31.12.2003 за № 1277/8598 (далі - Правила, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п. 29 вказаних Правил засуджені мають право здійснювати листування з особами, які перебувають за межами установ виконання покарань та не відбувають покарання, вести з ними телефонні розмови.

Згідно з п. 46 Правил адміністрація установи за наявності технічної можливості забезпечує надання засудженим телефонних розмов, які проводяться за рахунок засудженого і під контролем представника адміністрації, згідно з графіком у неробочий час. Для проведення телефонних розмов використовується телефон чергової частини установи або встановлюється таксофон. Факт надання розмови засудженим реєструється у спеціальному журналі.

Відповідно до Розділу III Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України 29 грудня 2014 року № 2186/5, засуджені мають право вести телефонні розмови та користуватися глобальною мережею Інтернет у порядку, встановленому розділом ХІV цих Правил, згідно з яким адміністрація установи виконання покарань забезпечує надання засудженим телефонних розмов без обмеження їх кількості у визначений розпорядком дня час. З метою реалізації права на телефонні розмови усіх засуджених, які відбувають покарання в установі, тривалість розмови одного засудженого не повинна перевищувати 15 хвилин. Для проведення телефонних розмов у визначеному адміністрацією установи виконання покарань місці встановлюються таксофони та забезпечується наявність засобів рухомого (мобільного) зв'язку, які знаходяться на обліку установи.

Телефонні розмови проводяться за рахунок засудженого і під контролем представника адміністрації протягом дня у вільний від роботи час та поза часом, передбаченим для приймання їжі та безперервного сну.

Телефонні розмови надаються засудженому за його письмовою заявою, в якій зазначаються місцезнаходження, телефонний номер абонента та тривалість розмови.

Факт телефонної розмови засудженого реєструється у журналі обліку телефонних розмов засуджених.

Згідно з положеннями ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, і кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як стверджує позивач йому було відмовлено у здійсненні телефонних дзвінків у період з 14 грудня 2014 року по 29 січня 2015 року, проте, як вбачається з копії журналу № 1451 обліку засуджених, яким надаються телефонні розмови, у мережах рухомого (мобільного) зв'язку, позивач неодноразово протягом грудня 2014 користувався телефонним зв'язком, а саме 17, 26, 28 та 30 грудня 2014 року, здійснюючи дзвінки дружині та адвокату, що підтвердив і сам позивач у судовому засіданні.

Крім того, позивач стверджує, що відповідач перешкоджав йому у здійсненні телефонних дзвінків у період часу з 14 грудня 2014 року по 29 січня 2015 року. Проте, як вбачається з графіків обліку виходу на службу персоналу чергових змін ВніБ Менської ВК №91 на грудень 2014 року та січень 2015 року ОСОБА_2 працював за графіком: добу працює три доби вихідний.

Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи позивача про те, що відповідач давав вказівки іншим працівникам установи виконання покарань забороняти йому телефонні розмови, ґрунтуються на його припущеннях і не підтверджені належними доказами.

Відповідно до посадової інструкції молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки Менської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області (№ 91) до його обов'язків входить, зокрема, надавати телефонні розмови за письмовою вказівкою начальника установи або особи, яка виконує його обов'язки, тобто до повноважень безпосередньо ОСОБА_2 не входить надання телефонних розмов без письмової вказівки вищезазначених осіб.

За таких обставин, позивачем не надано належних і беззаперечних доказів щодо перешкоджання молодшим інспектором відділу нагляду і безпеки Менської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області (№ 91) ОСОБА_2 у здійсненні телефонних дзвінків у встановленому Правилами внутрішнього розпорядку установ виконання покарань порядку.

Частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, яким є ступінь вини заподіювана, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини.

Позивач не надав жодного доказу та не довів, що існує причинно-наслідковий зв'язок між моральними стражданнями та діями відповідача, не доведено, що саме дії відповідача призвели до заподіяння моральних страждань позивачу.

За повідомленням прокуратури Менського району Чернігівської області від 13 серпня 2015 року за наслідками розгляду звернень засудженого ОСОБА_1 на дії посадових осіб Менської ВК №91 впродовж грудня 2014 року та січня 2015 року заходи прокурорського реагування не вносились.

Крім того, позов пред'явлений до молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки Менської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби в Чернігівській області (№91) ОСОБА_2, саме як до працівника Менської ВК №91.

Відповідно до приписів ч.1ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їх працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що позов пред'явлений до неналежного відповідача, позивачу були роз'яснені положення ст. 33 ЦПК України, але ним не ставилось питання про заміну неналежного відповідача, залучення до участі у справі іншу особу як співвідповідача, останній наполягав на стягненні моральної шкоди саме із молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки Менської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби в Чернігівській області (№91) ОСОБА_2. Виходячи із положень ст. 33 ЦПК України суд позбавлений можливості без клопотання позивача залучити відповідачем у даній справі Менську виправну колонію Управління Державної пенітенціарної служби в Чернігівській області (№91). Пред'явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови в задоволенні позову.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Керуючись ст. 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 213-215 ЦПК України, суд -

В И Р I Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки Менської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби в Чернігівській області (№91) ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди -відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області протягом 10 днів з моменту його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з моменту отримання його копії.

Суддя Н.В. Волошина