Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1334/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Панфілова А. В.
Доповідач Черненко В. В.
РІШЕННЯ

Іменем України

23.07.2015 колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

Головуючого судді: Черненко В.В.

Суддів: Кодрула М.А., Чорнобривець О.С.

За участю секретаря: Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Кіровоградської області на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15.04.2015 року по справі за позовом прокурора м. Кіровограда до Кіровоградської міської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення та договору оренди землі,-

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор м. Кіровограда звернувся у суд з позовом до Кіровоградської міської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення та договору оренди землі.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Кіровоградської міської ради від 02.07.2009 року «Про передачу ОСОБА_2 в оренду земельної ділянки на розі вул. Лазо та пров. Берегового» затверджено проект землеустрою та надано в оренду ОСОБА_2 земельну ділянку на розі вул. Лазо та пров. Берегового терміном на 49 років загальною площею 0,25 га (в тому числі по угіддях: 0,25 га - земель вулиць, набережних, площ) під розміщення водної станції по рятуванню людей за рахунок земель житлової та громадської забудови.

Позивач зазначив, що на підставі зазначеного рішення між Кіровоградською міською радою та ОСОБА_2 укладено договір оренди землі від 09.03.2010 року №17.

Позивач зазначив, що вказане рішення є незаконним та підлягає визнанню недійсним.

Позивач зазначив, що дана земельна ділянка відводиться за рахунок прибережної захисної смуги р. Інгул та розташована на відстані 2,7 та 3,4 метри від водного дзеркала.

Нормами Закону визначено, що землі прибережних смуг можуть належати виключно до земель водного фонду, однак Кіровоградською міською радою спірним рішенням встановлена категорія земель для вказаної земельної ділянки - землі житлової та громадської забудови.

Позивач зазначив, що оскільки земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги р. Інгул і, відповідно, належить до земель водного фонду, рішення про надання її в оренду за рахунок земель житлової та громадської забудови прийнято з порушенням ст.. 58,60 Земельного Кодексу України та ст. 88 Водного Кодексу України.

Позивач зазначив, що надання земель прибережних захисних смуг для будівництва будь-яких інших споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних прямо заборонено Законом, а водна станція по рятуванню людей не є такими спорудами, а тому рішення про надання в оренду земельної ділянки прибережної захисної смуги для розміщення водної станції є таким, що суперечить ст.. 61 Земельного Кодексу України та підлягає визнанню недійсним.

Позивач зазначив, що договір оренди землі від 09.03.2010 року №17 укладено на підставі рішення, що підлягає визнанню недійсним, а тому він також підлягає визнанню недійсним.

Крім того позивач зазначив, що п.3 спірного рішення встановлено розмір щорічної орендної плати на рівні 10% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, однак всупереч Конституції України та Законів, між відповідачами укладено договір оренди землі, в якому орендна плата встановлена в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Позивач зазначив, що п.4 спірного рішення встановлено, що договір оренди земельної ділянки має бути укладений протягом 6 місяців з дати прийняття рішення, однак договір оренди землі укладено лише 09.03.2010 року, тобто через 3 місяці після того, як рішення втратило чинність.

Просив суд визнати недійсним рішення Кіровоградської міської ради від 02.07.2009 року № 2174 «Про передачу ОСОБА_2 в оренду земельної ділянки на розі вул.Лазо та пров. Берегового».; визнати недійсним договір оренди землі від 09.03.2010 року №17, укладений між Кіровоградської міською радою та ОСОБА_2

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15.04.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв'язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що 02.07.2009 року рішенням Кіровоградської міської ради № 2174 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки на розі вул.Лазо та пров.Берегового в оренду терміном на 49 років під розміщення водної станції по рятуванню людей площею 0,25 га та акт визначення розміру збитків для відшкодування власникам землі та землекористувачам, пов'язаних із вилученням земельної ділянки. Передано ОСОБА_2 земельну ділянку на розі вул.Лазо та пров. Берегового в оренду терміном на 49 років (в тому числі по угіддях: 0,25 га - земель вулиць, набережних, площ) під розміщення водної станції по рятуванню людей за рахунок земель житлової та громадської забудови. Земельна ділянка площею 0,25 га виділялась не із земель житлової та громадської забудови (в тому числі по угіддях: 0,25 га - земель вулиць, набережних, площ), а із земель прибережної захисної смуги.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ст.. 88 Водного Кодексу України (в редакції станом на 2008р.) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом. Проекти цих зон розробляються на замовлення фізичних та юридичних осіб, узгоджуються з власниками землі, землекористувачами, Мінприроди, Держводагенством та територіальними органами Держземагенства, а на території Автономної Республіки Крим - з органами виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань екології та природних ресурсів, водного господарства та земельних ресурсів і затверджуються відповідними місцевими органами виконавчої влади або виконавчими комітетами рад.

Суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано до матеріалів справи жодних документів, які б підтверджували факт встановлення, закріплення меж земель водного фонду та встановлення прибережної захисної смуги р. Інгул.

Суд першої інстанції зазначив, що додатковим доказом безпідставності посилання позивача на відведення земель водного фонду є те, що під час виготовлення проекту землеустрою останній було доповнено викопіюванням з генерального плану забудови м. Кіровограда з нанесенням меж прибережної захисної смуги.

Суд першої інстанції зазначив, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду строком на 49 років гр..ОСОБА_2 було погоджено та отримано позитивні висновки Кіровоградської міської ради, управління земельних ресурсів у м. Кіровограді, управління містобудування та архітектури, Державної санітарної служби, відділу регулювання природокористування та екологічних програм державного управління Кіровоградського обласного виробничого управління меліорації і водного господарства та інших, жодних зауважень та заперечень по даному проекту отримано не було.

Суд першої інстанції зазначив, що посилання прокурора на те, що земельна ділянка для розміщення водної станції відведена із земель водного фонду із зміною її цільового призначення на землі житлової та громадської забудови безпідставні та необґрунтовані. Твердження, що законодавцем визначено, що землі прибережних захисних смуг можуть належати виключно до земель водного фонду не ґрунтується на законі. У контексті аналізу норм, що діяли на час розглядуваних правовідносин, слід відзначити, що земельні ділянки, на яких встановлюються прибережні захисні смуги відповідно до ч. 4 ст. 88 Водного Кодексу України можуть відноситись до всіх категорій земель, які передбачені ст.. 19 Земельного Кодексу України. Дане питання і по даний час не є законодавчо врегульоване, відповідно до вказаної ч.4 ст. 88 Водного Кодексу України (в редакції на час виникнення правовідносин) зазначено, що в межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до Генплану м. Кіровограда в межах визначених прибережної захисної смуги знаходяться житлові масиви пров. Береговий та вул.Лазо (а.с. 29), що свідчить про те, що спірна земельна ділянка на час винесення оспорюваного рішення віднесена до земель житлової та громадської забудови.

Суд першої інстанції встановив, що жодних будівель на спірній земельній ділянці не збудовано. Відповідно до повідомлень Головного управління МНС України в Кіровоградській області, зазначено, що діючими будівельними нормами не виключається можливість розміщення водно-рятувальної станції на розі вул.Лазо та пров. Берегового при умові розробки проектної документації та надання її на відповідну експертизу. Проект відведення погоджено відповідними контролюючими організаціями (а.с. 27).

Суд першої інстанції зазначив, що посилання прокурора м. Кіровограда на те, що рішенням Кіровоградської міської ради №2174 від 02.07.2009 року п.3 було встановлено розмір орендної плати на рівні 10% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а у договорі прописано орендна плата у розмірі 3% (розділ 4 договору №17 від 09.03.2010 року) не є порушенням діючого законодавства та визнання договору оренди землі №17 від 09.03.2010 року недійсним.

Суд першої інстанції зазначив, що ст.. 123, 124 Земельного кодексу України не містить вимог щодо визнання недійсним умов укладеного договору оренди землі, а тому не тягне за собою наслідків передбачених ст.. 203, 215 ЦК України щодо визнання договору оренди недійсним.

Суд першої інстанції зазначив, що договір оренди земельної ділянки із відповідачем було укладено з дотриманням вимог діючого законодавства України, а саме, було дотримано вимоги щодо порядку та форми укладання договору оренди, який було укладено у письмовій формі та за згодою сторін з подальшою державною реєстрацією, ст.. 14 Закону України «Про оренду землі».

Суд першої інстанції зазначив, що посилання прокурора на укладення договору оренди після спливу строку, визначеного в рішенні Кіровоградської міської ради як на підставу для визнання недійсним рішення та договору оренди є безпідставним, оскільки згідно заяви ОСОБА_2 від 24.12.2009 року (а.с. 60) ним всі документи було подано вчасно для виготовлення та підписання договору оренди.

Суд першої інстанції дійшов висновку щодо пропуску прокурором строку позовної давності, що відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови у позові. Суд не прийняв до уваги доводи прокурора, що про оспорюване рішення та договір оренди ,прокуратур дізнався лише 06.10.2014 року.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в зв'язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів.

Відповідно до статті 213 ЦПК України обґрунтованим є рішення , ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин , на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 215 ЦПК України в рішенні суду повинно бути зазначено на підставі яких доказів та з яких мотивів суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього кодексу.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних, як свідків , показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експерта.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з декількох підстав: у зв'язку з безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог, а також у зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до суду з позовом.

Проте з такими висновками суду першої інстанції не можливо погодитись.

З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду є визнання недійсним рішення Кіровоградської міської ради від 02.07.2009 року №2174 «Про передачу ОСОБА_2 в оренду земельної ділянки на розі вулиці Лазо та провулку Берегового» та визнання недійсним договору оренди землі №17 від 09.03.2010 року у зв'язку з тим , що спірна земельна ділянка передана в оренду з порушенням діючого законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що 02.07.2009 року рішенням Кіровоградської міської ради № 2174 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в м. Кіровограді на розі вул.Лазо та пров.Берегового в оренду терміном на 49 років під розміщення водної станції по рятуванню людей площею 0,25 га та акт визначення розміру збитків для відшкодування власникам землі та землекористувачам, пов'язаних із вилученням земельної ділянки. Передано ОСОБА_2 земельну ділянку на розі вул.Лазо та пров. Берегового в оренду терміном на 49 років (в тому числі по угіддях: 0,25 га - земель вулиць, набережних, площ) під розміщення водної станції по рятуванню людей за рахунок земель житлової та громадської забудови.

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі на землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду.

Віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до статті 21 ЗК України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною, тощо.

За положеннями частини першої статті 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд.

Відповідно до частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоч і не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Як випливає зі змісту статті 59 ЗК України, чинним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, хоча й у частині 1 статті 59 ЗК України передбачено, що такі землі можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, разом з тим стаття 59 ЗК України у частинах 2-4 закріплює обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди.

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

Відповідно до статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60 - 62 ЗК України та статтями 1, 88 - 90 ВК України.

Так, згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об'єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Непридатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок

та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та

навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами

землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням

містобудівної документації (частина 3 статті 60 ЗК України).

Крім того, за положеннями частини четвертої статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Згідно із пунктом 2.9. Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року N 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50 - 54 Законом України «Про землеустрій».

Таким чином, землі зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними об'єктами та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на яких знаходиться водний фонд України та на який розповсюджується окремий порядок надання та використання.

Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити із нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них».

Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції , безпідставно зазначив, що посилання позивача на те, що земельна ділянка для розміщення водної станції відведена із земель водного фонду із невмотивованою зміною її цільового призначення на землі житлової та громадської забудови безпідставні та необґрунтовані.

Суд першої інстанції не звернув увагу на зазначені норми матеріального права які регулюють спірні правовідносини та висновки зроблені Верховним Судом України у Постановах, зокрема в частині , що землі зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними об'єктами та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на яких знаходиться водний фонд України та на який розповсюджується окремий порядок надання та використання. З питань відносно надання земельних ділянок за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити із нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них».

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до матеріалів справи зокрема, проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 земельна ділянка відводиться за рахунок земель прибережної захисної смуги р. Інгул та розташована на відстані 2.7 та 3.4 метри від водного дзеркала . Рішенням Кіровоградської міської ради №182 від 26.11.2002 р. погоджено місце розташування на надано дозвіл на складання проекту відведення спірної земельної ділянки за рахунок земель прибережної захисної смуги р. Інгул.

Відповідно до статті 19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Така категорії , як прибережна захисна смуга, яка зазначена в проекті землеустрою, діючим законодавством не визначена.

З матеріалів справи вбачається, 21.10.2008 року було проведено обов'язкову державну експертизу землевпорядної документації: проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду строком на 49 років гр.. ОСОБА_2 під розміщення водної станції по рятуванню людей за адресою на розі вулиці Лазо та провулку Береговому в м. Кровограді , розроблений на підставі заяви замовника, технічного завдання та згоди на розробку проекту відведення наданої рішенням Кіровоградської міської ради від 26.11.2002 року №182.

У експертному висновку зазначено, що категорія земельної ділянки в зазначених документах вказана невірно. Запропоновано обґрунтувати наявність в прибережній захисній смузі, земель житлової та громадської забудови(ст.. 58 ЗК України). Документацію доповнити викопіюванням з генерального плану м. Кіровограда з нанесенням меж прибережної захисної смуги(п.3 ст. 60 ЗК України). Враховуючи розроблену документацію, висновки погоджувальних служб в яких вказано, що земельна ділянка відводиться за рахунок земель прибережної захисної смуги документацією ввести обмеження згідно п.2 ст. 61 ЗК.

Зроблено висновок, що оскільки об'єкт державної землевпорядної експертизи не в повній мірі відповідає вимогам законодавства , встановленим стандартам, нормам правилам відповідно проект повертається на доопрацювання.(а.с. 30).

З матеріалів справи вбачається, що належні докази на підтвердження виконання вимог викладених в висновку державної експертизи відповідачами не надані .

Колегією суддів роз'яснено сторонам статтю 10 ЦПК України.

Колегія суддів виходячи із встановлених обставин дійшла висновку, що відповідачами по справі не надано докази, які б спростували доводи позивача зокрема , що спірна земельна ділянка виділена ОСОБА_2 з порушенням діючого законодавства в частині визначення категорії земель, так як спірна земельна ділянка знаходиться в прибережній захисній смузі, і відноситься до земель водного фонду, як то визначено діючи законодавством, зокрема статтею 60 ЗК України .

Суд першої інстанції помилково зазначив, що позивачем не надано до матеріалів справи жодних документів, які б підтверджували факт встановлення, закріплення меж земель водного фонду та встановлення прибережної захисної смуги р. Інгул.

Колегія суддів приймаючи до уваги встановлені обставини по справі та надані сторонами докази, дійшла висновку , що рішення Кіровоградської міської ради від 02.07.2009 року, яким затверджено проект землеустрою та надано в оренду ОСОБА_2 земельну ділянку на розі вул. Лазо та пров. Берегового терміном на 49 років загальною площею 0,25 га (в тому числі по угіддях: 0,25 га - земель вулиць, набережних, площ) під розміщення водної станції по рятуванню людей за рахунок земель житлової та громадської забудови ухвалено з порушенням діючого законодавства, оскільки міська рада надала земельну ділянку в оренду яка перебуває в прибережній захисній смузі за рахунок земель, які не відносяться до земель житлової та громадської забудови, виходячи із норм діючого законодавства.

Зазначені обставини є підставою для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним рішення Кіровоградської міської ради від 02.07.2009 року №2174 «Про передачу ОСОБА_2 в оренду земельної ділянки на розі вулиці Лазо та провулку Берегового»

Колегія суддів не погодилась з висновком суду першої інстанції , що відповідно до статті 267 ЦК України у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у зв'язку спливом позовної давності.

Суд першої інстанції обґрунтовуючи свій висновок послався на встановлені обставини, зокрема , що рішення яке оскаржується винесено 02.07.2009 року в той час як позивач звернувся у суд з позовом у жовтні 2014 році.

Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності , про застосування якої заявлено сторонами у спорі, є підставою для відмови у позові.

Стаття 268 ЦК України визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється.

Відповідно до частини 4 статті 268 ЦК України яка діяла на момент виникнення правовідносин ( вересень 2009 року) позовна давність не поширюється на вимоги власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, або органу місцевого сомоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Пункт 4 частини першої статті 268 виключено на підставі Закону №4176-17 від 20.11.2011 року . Законної сили набрав з 14.01.2012 року.

Таким чином Доводи позивача та висновки суду першої інстанції, що позивачем пропущено строки звернення з позовом до суду виходячи з того, що рішення органу місцевого самоврядування винесено 02.07.2009 року, а з позовом про визнання недійсним зазначено рішення позивач звернувся у жовтні 2014 року не ґрунтуються на законі, оскільки станом на день звернення позивача з позовом, пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України виключений , то відповідно і строки позовної давності в частині оскарження рішення органу місцевого самоврядування, починають текти з моменту внесення змін до ст.. 268 ЦК, тобто з 14.01.2012 року. Встановлене свідчить, що позивачем не пропущено ,строк звернення до суду з позовом.

Статтею 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права о власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить:розпорядження землями, передача земельних ділянок у власність, користування, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності , додержанням земельного та екологічного законодавства, тощо(ст..12 ЗК України).

Відповідно до статті 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства.

Колегія суддів дійшла висновку, що оскільки договір оренди спірної земельної ділянки був укладений на підставі рішення, яке прийнято з порушенням чинного законодавства то відповідно підлягає визнанню недійсним і договір оренди спірної земельної з підстав невідповідності його вимогам актів цивільного законодавства.

Колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції під час розгляду справи допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що відповідно до п. 4 ст. 309 ЦК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення. яким позов підлягає задоволенню.

Визнати недійсним рішення Кіровоградської міської ради від 02.07.2009 року №2174 «Про передачу ОСОБА_2 в оренду земельної ділянки на розі вулиці Лазо та провулку Берегового».

Визнання недійсним договір оренди земельної ділянки №17 від 09.03.2010 року укладений між Кіровоградською міською радою та ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, 309, 313 - 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу заступника прокурора м. Кіровограда - задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15.04.2015 року скасувати ухвалити нове рішення.

Позов прокурора м. Кіровограда до Кіровоградської міської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення Кіровоградської міської ради від 02.07.2009 року №2174 «Про передачу ОСОБА_2 в оренду земельної ділянки на розі вулиці Лазо та провулку Берегового» та визнання недійсним договору оренди землі №17 від 09.03.2010 року укладений між Кіровоградською міською радою та ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним рішення Кіровоградської міської ради від 02.07.2009 року №2174 «Про передачу ОСОБА_2 в оренду земельної ділянки на розі вулиці Лазо та провулку Берегового».

Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки №17 від 09.03.2010 року укладений між Кіровоградською міською радою та ОСОБА_2 .

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя:

Судді: