АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Волошина М.П.,

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом, уточнивши позовні вимоги просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь суму боргу за тілом позики - 109 224,70 грн.; 3% річних, які становлять - 6 011,30 грн.(виходячи з розрахунку зазначеного в уточненій позовній заяві) та судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог, зазначив, що 17 вересня 2004 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно з яким, позивач в день його укладання у повному обсязі передав відповідачу грошові кошти у сумі 65 950 грн., що відповідало 12 350 доларів США. Фактичне отримання відповідачем вказаної суми підтверджується власноруч написаною розпискою від 17 вересня 2004 року, в якій відповідач зобов'язувався повернути суму боргу згідно затвердженого графіку повернення займу, строк останнього платежу встановлено до 30 липня 2010 року. Проте до теперішнього часу відповідач повністю суму боргу не повернув. У зв'язку з чим просив задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 жовтня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 суму боргу за договором позики від 17 вересня 2004 року у розмірі 109 224,70 грн.(сто дев'ять тисяч двісті двадцять чотири гривні 70 коп.) та судовий збір (сплачений при подачі позову) - 796,82 грн., а всього 110 021,52 грн. (сто десять тисяч двадцять одна гривня 52 коп.)

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 295,42 грн.

В решті позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та на неповне з'ясування обставин справи ставить питання про скасування рішення суду.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України визначено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 вересня 2004 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого позивач передав у позику відповідачу грошову суму у розмірі 65 950 грн., що еквівалентно 12 350,00 дол. США, строком до 30 липня 2010 року.

Факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики та передачі грошових коштів підтверджується власноручно написаною ОСОБА_2 розпискою.

Обов'язок відповідача ОСОБА_2 повернути кошти, визначено затвердженим графіком повернення, складеним особисто відповідачем Строк останнього платежу встановлено до 30 липня 2010 року.

Відповідач з вересня 2004 року по серпень 2006 року та в квітні, червні, серпні, вересні 2008 року повернув частково позику на загальну суму 3 900,00 дол. США.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивач заборгував позивачу 8 450,00 дол. США (12 350,00 дол. США - 3 900,00 дол. США)

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позику та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає оплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Оскільки, суму заборгованості за договором позики в повному обсязі не повернута відповідачем в добровільному порядку до теперішнього часу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог позивача в цій частині.

Враховуючи офіційний курс НБУ станом на час звернення до суду, який становив 12.926 грн. за 1 дол. США, суд стягнув грошові кошти у розмірі 109 224,70 грн. (12.926 грн. за 1 дол. США *8 450 дол. США = 109 224,70 грн. ),

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитору зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В частині відмови позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних рішення суду не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом.

Проте, під час розгляду вказаного позову, поза увагою суду першої інстанції залишилися заява позивача про поновлення строку позовної давності та заява відповідача про застосування строку позовної давності.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

На підставі ч. 1 ст. 304 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ч.ч. 3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Апеляційним судом встановлено, що заперечуючи проти позову в суді першої інстанції, ОСОБА_2 просив застосувати позовну давність (а.с.14).

Водночас представником ОСОБА_3 - ОСОБА_7 було подано заяву, в якій вона просила визнати поважними причини пропуску позовної давності з тих підстав, що позивач повинен був подати свій позов до 30 липня 2013 року. Проте, у липні 2013 року ОСОБА_3 проходив обстеження з метою проведення оперативного лікування в Клініці ортопедії та травматології, хірургії кистей рук, пластичної та відновлювальної хірургії, оперативної ревматології, анестезії та протибольової терапії м. Баден-Баден (Німеччина) та 17 липня 2013 року в зазначеній Клініці йому було проведено операцію. Після цього він повинен був відвідувати лікаря з метою післяопераційної реабілітації. Тому з вищевказаних причин ОСОБА_3 не міг подати позов своєчасно.

У порушення ст. ст. 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції належним чином не з'ясував, чи пропустив позивач позовну давність для звернення до суду з урахуванням положень ч. 1 ст. 265 ЦК України, у зв'язку з чим не вирішив питання про застосування позовної давності за заявою відповідача і підстави для визнання поважних причин пропущення позовної давності за заявою позивача.

Під час розгляду справи в апеляційному суді, представником позивача були надані документи, які підтверджують проведення 15 липня 2013 року операції ОСОБА_3 та проходження післяопераційного лікування до 15 вересня 2013 року, що виключало можливість його приїзду на територію України для вчасного подання позову до 30 липня 2013 року. У зв'язку з чим ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом 24 вересня 2013 року.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що вказані причини пропуску строку позовної давності є поважними та строк позовної давності підлягає поновленню, а заява відповідача про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що судом не враховано того, що договором позики передбачено графік повернення грошових коштів, яким повернення позики розраховано з вересня 2004 року по липень 2010 року, у зв'язку з чим строк позовної давності необхідно застосовувати окремо по кожному із періодів.

Вказані посилання безпідставні, оскільки з матеріалів справи вбачається, що в розписці, яку ОСОБА_2 особисто написав, визначено, що кінцевий розрахунок встановлено до 30 липня 2010 року. Тому строк позовної давності розраховується саме з 31 липня 2010 року.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду підлягає зміні з доповненням його в резолютивній частині стосовно строку позовної давності, а в іншій частині залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 319, 367 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Доповнити резолютивну частину рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 жовтня 2014 року другим абзацом такого змісту: «Поновити ОСОБА_3 строк позовної давності для подання свого позову до суду.»

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду чинне з моменту проголошення та може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.П.Волошин

Судді: Е.Л.Демченко

Т.Р.Куценко