Номер провадження 22-ц/788/1642/15 Суддя-доповідач - Семеній Л. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Семеній Л. І.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Рибалки В. Г.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 липня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фрунзе-Сервіс»

про визнання незаконною відмову у переведенні на легшу роботу, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення зарплати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

18 листопада 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, вимоги якого 23 лютого 2015 року змінила та просила визнати незаконною відмову товариства з обмеженою відповідальністю «Фрунзе-Сервіс» (далі - ТОВ «Фрунзе-Сервіс») у переведенні її на легшу роботу, скасувати наказ про її звільнення, поновити на роботі, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу, а також звернутися до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності п. 2 ст. 40 КЗпП.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що звільнена була всупереч її волевиявленню у зв'язку з невідповідністю займаній посаді за станом здоров'я. Вказує, що впродовж року, з 17 травня 2006 року по 20 червня 2007 року, відповідач не міг вирішити питання переведення її на постійну легшу роботу, внаслідок чого вона продовжувала працювати прибиральницею, не справляючись з виконанням всього об'єму роботи, незважаючи на протипоказання лікарів, погане самопочуття, швидку втомлюваність, біль та ризикуючи погіршенням стану здоров'я. Результатом численних звернень до відповідача вирішити питання переведення стало її звільнення з посиланням на відсутність вакансій, що не відповідає дійсності, оскільки у травні 2006 року була вакансія майстра дільниці 3 групи, у травні 2007 року на підприємстві була вакансія старшого майстра дільниці 3 групи, які їй не пропонувалися. Зазначає, що про порушення своїх прав, тобто про наявність вакантних і підходящих їй посад, дізналася у січні 2015 року.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 липня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено в повному обсязі.

ОСОБА_3 з рішенням суду першої інстанції не погодилася, оскаржила його в апеляційному порядку та, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вказує на безпідставність доводів відповідача про необізнаність у необхідності переведення заявниці на легшу роботу. Отримані від роботодавця довідки про вакантні місця вважає не пропозицією роботи, а відповідями на її письмові звернення. Вважає, що суд неналежно оцінив надані нею докази, необґрунтовано надавши перевагу доказам відповідача. Зазначає, що суд першої інстанції мав обов'язок звернутися до Верховного Суду України для порушення перед Конституційним Судом України питання відповідності Конституції України положень п. 2 ст. 40 КЗпП.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки, яка підтримала доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу представника ТОВ «Фрунзе-Сервіс» Буліч Н.С., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на підставі наказу ТОВ «Фрунзе-Сервіс» від 07 березня 2006 року № 22/к ОСОБА_3 у зв'язку з переведенням з публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання ім. М.В.Фрунзе» з 01 березня 2006 року була прийнята в цех госпобслуговування ТОВ «Фрунзе-Сервіс» прибиральницею службових приміщень (т.1 а.с. 77, 118).

З довідки № 2205 медико-санітарної частини публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання ім. М.В.Фрунзе», складеної на підставі витягу з протоколу лікарсько-консультативної комісії від 20 червня 2007 року вбачається, що позивачці протипоказана важка фізична праця та не рекомендується робота прибиральниці службових приміщень з 20 червня 2007 року. Також вказано, що ОСОБА_3 може працювати гардеробником або вахтером (т.1 а.с. 12 зв.).

25 червня 2007 року ОСОБА_3 звернулася з заявою до ТОВ «Фрунзе-Сервіс» про надання їй іншої посади, не пов'язаної з виконанням тяжкої фізичної праці (т.1 а.с. 119).

З довідки від 09 липня 2007 року вбачається, що позивачка 13 липня 2007 року була ознайомлена з наявними вакантними посадами вантажника, сторожа та водія автотранспортних засобів, а також з відсутністю вакантних посад гардеробника та вахтера (т.1 а.с. 122).

На підставі подання ТОВ «Фрунзе-Сервіс» від 12 липня 2007 року комітет профспілки ТОВ «Фрунзе-Сервіс» 17 липня 2007 року надав згоду на звільнення ОСОБА_3 (т.1 а.с. 124).

Наказом ТОВ «Фрунзе-Сервіс» № 348-К від 20 липня 2007 року ОСОБА_3 звільнено з роботи прибиральниці службових приміщень у зв'язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров'я, що перешкоджає продовженню цієї роботи за п. 2 ст. 40 КЗпП (т.1 а.с. 7).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з відсутності встановлених порушень трудового законодавства та прав позивачки при її звільненні за п. 2 ст. 40 КЗпП.

Проте колегія суддів з таким висновком погодитися не може.

Відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи.

З роз'яснень, викладених в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вбачається, що при розгляді справ про звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КЗпП працівників, які потребують за станом здоров'я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку.

З викладеного вбачається, що надати працівнику легшу роботу є обов'язком роботодавця. Факт відсутності такої роботи чи інші обставини неможливості переведення працівника, не можуть братися до уваги, оскільки за змістом ч. 1 ст. 170 КЗпП роботодавець завжди має можливість використовувати працю осіб, які потребують за станом здоров'я переведення на іншу, легшу, роботу і не пов'язує обов'язок роботодавця з його можливостями щодо переведення працівника на таку роботу.

Таким чином, у разі виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я, який перешкоджає продовженню цієї роботи, звільнити його можна лише якщо він відмовляється від переведення на іншу, легшу роботу, оскільки в такому разі з'являються підстави для звільнення такого працівника за п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач інформував заявницю про наявні вакантні посади та відсутність вакантних посад гардеробника і вахтера. Проте, доказів того, що ним була запропонована ОСОБА_3 відповідна її стану здоров'я робота чи інша легша робота, яка не пов'язана з виконанням важкої фізичної праці, від якої вона відмовилася, що вказувало б на виконання вимог ст. 170 КЗпП і виникнення законних підстав для звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП, матеріали справи не містять і відповідачем їх суду не надано.

Зазначеного суд першої інстанції не врахував та прийшов до помилкового висновку про дотримання роботодавцем вимог трудового законодавства при звільненні позивачки та відсутності порушень її трудових прав.

Відповідно до ст. 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом ст.234 КЗпП в разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 КЗпП, суд може поновити ці строки.

Закон не визначає переліку причин пропуску строку на звернення до суду, які є поважними, тому питання про поважність таких причин вирішується в кожному конкретному випадку із урахуванням обставин справи та доказів, що свідчать про неможливість подачі позову протягом визначеного законом строку.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п. 4 постанови від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (з наступними змінами), у кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску строків, передбачених ст.233 КЗпП, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

З матеріалів справи вбачається, що про порушення своїх трудових прав ОСОБА_3 дізналася 20 липня 2007 року - з моменту вручення їй трудової книжки (а.с. 129).

З позовом про захист своїх трудових прав вона звернулася до суду 18 листопада 2014 року, тобто поза межами місячного строку звернення до суду, передбаченого ст.233 КЗпП.

Зазначаючи про поважність пропуску цього строку, заявниця вказує на те, що про порушення своїх трудових прав дізналася лише у січні 2015 року.

Зазначена обставина у порушення вимог ст. 60 ЦПК України доказами не підтверджена та спростовується фактом не лише отримання трудової книжки з зазначеними в ній причиною і датою звільнення 20 липня 2007 року, але і отримання 23 липня 2007 року копії наказу про своє звільнення (а.с. 130).

Об'єктивних обставин, які позбавили можливості вчасно звернутися до суду, заявниця не навела, тому встановлений законом 10-денний строк для звернення до суду за захистом порушених трудових прав нею пропущений без поважних причин, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

З огляду на викладене, рішення суду не відповідає вимогам ст.ст. 213-214 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, так як зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що відповідно до п. 4 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, але з інших підстав - за пропуском строку звернення до суду.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -