АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Колесник О.М.
№22-ц/796/8384/2015 Доповідач - Борисова О.В.
Справа № 753/9894/14-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Саліхова В.В., Гаращенка Д.Р.

при секретарі: Кутц А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, ОСОБА_2 про скасування наказів, поновлення на роботі, визнання дій неправомірними, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до МТСБУ, ОСОБА_2, в якому з урахуванням зміни підстав позову та збільшення позовних вимог просив суд:

- скасувати наказ МТСБУ від 01 жовтня 2013 року № 75-о «Про звільнення ОСОБА_1»;

- скасувати наказ МТСБУ від 15 жовтня 2013 року № 88-о «Про внесення змін до наказу МТСБУ від 01 жовтня 2013 року про звільнення ОСОБА_1»;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника юридичного департаменту МСТБУ з 04 жовтня 2013 року;

- стягнути з МТСБУ на користь ОСОБА_1 компенсацію середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку 417,31 грн. за день, починаючи з 04 жовтня 2013 року;

- постановити ухвалу, якою визнати дії виконуючого обов'язки генерального директора МТСБУ ОСОБА_2 щодо звільнення ОСОБА_1 незаконними та направити відповідне подання до правоохоронних органів для вжиття заходів;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію завданої незаконними діями, моральної шкоди у розмірі 1000000 грн.

В обгрунтування позову зазначив, що 01 серпня 2012 року він був прийнятий на посаду заступника начальника юридичного департаменту МТСБУ за сумісництвом. 08 серпня 2013 року виконуючим обов'язки генерального директора МТСБУ ОСОБА_2 йому були зроблені зауваження по виконанню обов'язків та відсторонено від роботи. На доповідну службову записку від 12 серпня 2013 року, в якій позивач намагався роз'яснити ситуацію та призначити службове розслідування, відповіді не отримав. Разом з тим, ОСОБА_2 став здійснювати на нього заходи психологічного впливу та покладати обов'язки працівників іншого підрозділу МТСБУ, вимагав написати заяву про звільнення з посади за власним бажанням. Під постійним психологічним тиском ОСОБА_2 він був змушений написати заяву про звільнення за власним бажанням, що не відповідало його волі та планам.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 травня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанціїта ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Зазначає, що неправомірне відсторонення ОСОБА_1 від виконання службових обов'язків повністю підтвердили у судовому засіданні покази свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4, проте суд першої інстанції не вірно оцінив показання свідків та зробив помилкові висновки.

Посилається на те, що позивач весь свій робочий час присвячував роботі на посаді заступника начальника юридичного департаменту МТСБУ та отримував заробітну плату згідно штатного розпису, а не актів виконаних робіт, як працівник на постійному місці роботи.

Вказує, що сам факт створення комісії щодо листа непрацездатності ОСОБА_1 підтверджує психологічний тиск на нього та спонукання до написання заяви на звільнення.

Також зазначає, що правила ст.233 КЗпП України поширюються на всіх працівників, звільнених з будь-яких підстав, а тому оскільки відповідач не вчинив дій щодо вручення працівнику копії наказу про звільнення або трудової книжки, то строки звернення позивача до суду не можна вважати пропущеними.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила відмовити у її задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, а тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом від 01 серпня 2012 року №80-о позивач був прийнятий на посаду заступника начальника юридичного департаменту МТСБУ за сумісництвом, основне його місце роботи було на той час - посада помічника - консультанта народного депутата України Пінчука А.П., що підтверджується його копією трудової книжки.

01 жовтня 2013 року на ім'я в.о. генерального директора ОСОБА_2 надійшла заява від ОСОБА_1 про звільнення із займаної посади за власним бажанням з 03 жовтня 2013 року.

03 жовтня 2013 року позивач отримав всі підписи погодження на звільнення у обхідному листі від посадових осіб МТСБУ і цього ж дня наказом від 01 жовтня 2013 року №75-о його було звільнено з посади заступника начальника юридичного департаменту МТСБУ за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України.

Позивач ознайомився з вказаним наказом про своє звільнення від 01 жовтня 2013 року, про що свідчить його підпис.

09 жовтня 2013 року на адресу МТСБУ надійшла заява від позивача про те, що з 02 жовтня 2013 року він знаходиться на лікарняному та просить відкликати свою заяву про звільнення від 01 жовтня 2013 року.

З акту від 09 жовтня 2013 року, складеного комісією працівників МТСБУ вбачається, що ОСОБА_1 1, 2 та 3 жовтня 2013 року був присутнім на робочому місці.

Тому 10 жовтня 2013 року за підписом виконуючого обов'язки генерального директора МТСБУ ОСОБА_2 позивачу була направлена відповідь, згідно з якою, оскільки 1, 2 та 3 жовтня 2013 року він знаходився на робочому місці і не повідомляв керівництво про оформлення листка тимчасової непрацездатності, то керівництво МТСБУ буде звертатись до лікувального закладу щодо пояснень видачі такого лікарняного листа, оскільки така особа табелювалась і їй за ці 3 дні нарахована заробітна плата, а крім того, позивачу нараховуються грошові кошти при тимчасовій втраті працездатності фондом соціального страхування.

14 жовтня 2013 року на адресу МТСБУ від позивача надійшла заява від 09 жовтня 2013 року, про звільнення його з посади з 10 жовтня 2013 року та надано листок про тимчасову непрацездатність з проханням про його оплату.

Наказом МТСБУ від 15 жовтня 2013 року №82-о були внесені зміни до наказу від 01 жовтня 2013 року №75-о про звільнення ОСОБА_1 не з „3-ого" жовтня, а з „10-ого" жовтня 2013 року та проведено з ним розрахунок за лікарням листком. З вказаним наказом позивач ознайомився цього ж дня - 15 жовтня 2013 року, поставивши свій підпис.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що накази від 01 жовтня 2013 року №75-о та від 15 жовтня 2013 року №88-о про звільнення позивача з займаної посади повністю відповідають вимогам закону та волевиявленню позивача, викладеному у відповідних заявах, які слугували підставами для винесення оскаржуваних наказів, при цьому накази були видані у день подачі заяв, в яких позивач власноруч ставив свій підпис після ознайомлення, що вказує на його бажання звільнення та згоду зі змістом наказів, а тому підстав для скасування зазначених наказів про звільнення у суду немає.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Стаття 38 КЗпП України зобов'язує власника звільнити працівника у строк, про який працівник просить, також за наявності інших поважних причин.

За відсутності причин, що свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності такої домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення.

Колегія суддів погоджується з тим, що відповідач отримавши заяву від позивача мав право видати наказ про звільнення у день написання такої заяви, з огляду на те, що законодавець допускає таку можливість з урахуванням домовленості між сторонами.

Як на підставу для скасування рішення суду апелянт посилається на те, що заяву про звільнення він написав під тиском виконуючого обов'язки генерального директора МТСБУ ОСОБА_2

Проте, такі доводи є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» з наступними змінами і доповненнями, у справах про звільнення за ст.38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Проте, позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів про те, що його волевиявлення під час написання заяви було відсутнім, оскільки з боку виконуючого обов'язки генерального директора МТСБУ ОСОБА_2 чинився тиск, крім того, бажання позивача звільнитися із займаної посади підтверджується тим, що після перебування на лікарняному він вдруге подав заяву про звільнення, яка ним відкликана не була.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач фактично працював повний робочий день, як працівник на постійному місці роботи, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки до 13 вересня 2013 року останній працював на посаді помічника - консультанта народного депутата України Пінчука А.П., а на роботу до МТСБУ приймався саме за сумісництвом.

Оскільки позивач був звільнений згідно вимог чинного законодавства та в ході судового розгляду протиправності дій з боку ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 встановлено не було, то суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що правові підстави для визнання наказів недійсними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання дій ОСОБА_2 протиправними та відшкодування моральної шкоди - відсутні.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не вірно оцінив показання свідків та зробив помилкові висновки, оскільки при ухваленні рішення відповідно до ст.212 ЦПК України суд першої інстанції оцінив докази з урахуванням вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин ухвалив рішення відповідно до заявлених позовних вимог.

Крім того, безпідставними є посилання апелянта щодо не пропущення ним строків звернення до суду з позовом у зв'язку з неотриманням копії наказів та трудової книжки з огляду на таке.

За змістом п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін.

Приписами ч.2 ст.47 КЗпП України визначено, що уразі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи позивач з наказами про звільнення був ознайомлений своєчасно, про що свідчать його підписи на наказах, трудова книжка позивачем не надавалася до відповідача. Копія наказу про звільнення позивача від 15 жовтня 2013 року направлялася відповідачем ОСОБА_1 рекомендованим листом за місцем його проживання, який був повернутий за закінченням терміну зберігання. Позивач із вимогою про видачу йому копії наказу про звільнення до відповідача відповідно до ст.47 КЗпП України не звертався.

А тому виходячи з системного аналізу ст.ст. 47, 233 КЗпП України колегія суддів вважає, що суд дійшов вірного висновку про пропуск позивачем строків звернення з даним позовом до суду.

Рішення суду є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: