Справа № 202/4622/14-ц
№2/0202/4551/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 серпня 2015 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді: Бєсєди Г.В.

при секретарі: Чумак В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування поданої заяви позивач ОСОБА_1 зазначила, що вона є донькою померлої ОСОБА_4, яка була власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 померла. Спадкоємцями першої черги за законом є вона та її брат ОСОБА_3. В нотаріальній конторі їй стало відомо, що був складений заповіт ОСОБА_4 Однак зазначає, що ОСОБА_4 не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, оскільки протягом тривалого часу вона перебувала на стаціонарному лікуванні у психоневрологічних клініках. Просить суд визнати заповіт, складений від імені ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_2 недійсним.

В судові засідання з'являвся представник позивача та позивач, які підтримали викладені в позовній заяві обставини та просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позивач ОСОБА_1 пояснювала, що у її матері з 2005 року почав погіршуватись стан здоров'я, вона потребувала постійної уваги та турботи. В останні роки свого життя ОСОБА_4 знаходилась декілька разів на лікуванні в психоневрологічному диспансері. У зв'язку з чим впевнена, що остання не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними в момент складання заповіту.

В судові засідання з'являвся представник відповідача та відповідач, які заперечували проти позовних вимог, та просили суд відмовити в задоволенні позову. Відповідач ОСОБА_2 зазначила, що ОСОБА_4 не страждала будь-яким психічним захворюванням, поводила себе завжди як звичайна людина, та в неї не має сумніву щодо її стану та розуміння нею дій, які вона вчиняла.

ОСОБА_3 також з'являвся в судові засідання, просив відмовити в задоволенні позовних вимог, зазначаючи, що його мати - ОСОБА_4 при складанні заповіту могла керувати своїми діями та усвідомлювати їх.

Представник третьої особи - Шостої дніпропетровської нотаріальної контори в судове засідання не з'явився про час та місце повідомлявся в установленому законом порядку, направив до суду заяву, в якій просив розглянути справу без участі представника нотаріальної контори. В письмових поясненнях нотаріус зазначив, що складання та посвідчення заповіту ОСОБА_4 відбулось в приміщенні нотаріальної контори за адресою: м. Дніпропетровськ, проспект Газети «Правда», буд. 8. Перед початком та складанням заповіту державний нотаріус ОСОБА_5 на підставі свого внутрішнього переконання визначила обсяг дієздатності ОСОБА_4 шляхом особистого спілкування із заповідачем на предмет розуміння нею мети, процедури та наслідків вчинення цієї нотаріальної дії. Нотаріусом були поставлені чіткі питання щодо бажання ОСОБА_4 скласти заповіт та отримані чіткі відповіді на них. Оскільки заповідач без будь-якого тиску однозначно висловила бажання заповісти все належне їй майно ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, то в неї не було жодних підстав відмовляти та виносити постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Разом з тим, відповідач поскаржилась їй на хворобу очей, внаслідок якої їй важко особисто прочитати документ та поставити підпис під заповітом. Нотаріальна дія була відкладена до прибуття заповідача до нотаріальної контори разом із підписантом - гр. ОСОБА_6 та двох свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8. В присутності гр. ОСОБА_6 та свідків із заповідачем була проведена ще одна бесіда. Заповідач в присутності свідків повторно висловила нотаріусу чітке бажання скласти заповіт саме на гр. ОСОБА_2, при цьому жодних проявів невмотивованої стурбованості, розконцентрованої уваги або інших ознак розладу психіки у заповідача ОСОБА_4 в момент складання та посвідчення заповіту не було.

Допитана в якості свідка ОСОБА_9 повідомила суд, що ОСОБА_4 є її тіткою, з якою вона часто спілкувалась, оскільки жила з нею на одній вулиці. Стан здоров'я ОСОБА_4 почав погіршуватись після смерті її чоловіка, з 2005 року. Вона стала часто забувати, поводити себе дивно, могла до них прийти у кімнатному взутті, та на запитання не могла пояснити чому так себе поводить. З 2010 року стан її здоров'я значно погіршився, вона майже до них не заходила. При зустрічі могла не впізнати добре знайомих їй людей або родичів, на декілька днів могла піти з дому, не повідомивши нікого, в результаті пошуків її знаходили в різних громадських місцях, причини перебування в яких вона не повідомляла. Інколи себе безпричинно могла поводити агресивно, застосовуючи різні предмети, та навіть фізичну силу. Також повідомляла, що ОСОБА_4 у зв'язку з розладами психіки перебувала декілька разів в лікарні.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_10 суду повідомив, що у його бабусі ОСОБА_4 стан здоров'я почав погіршуватись у 2005 року, вони тоді пішли до лікаря, який їй призначив ліки для кровопостачання мозку, однак повідомив, що скоріше за все стан бабусі буде тільки погіршуватиметься. З часом на бабусю почали скаржитись сусіди, говорили, що вона не вимикала газопостачання та воду. Були випадки, коли вона не з'являлась по декілька днів. Він та інші родичі дуже часто навідувались до неї, оскільки вона потребувала догляду. Вона не могла розпоряджатись грошовими коштами. В неї інтерес до життя зник, вона не читала, телевізор не дивилась, взагалі нічим не цікавилась. У зв'язку з певними розладами у психіки декілька разів перебувала у лікарні.

Свідок ОСОБА_11 повідомляв також, що у ОСОБА_4 на протязі останніх років значно погіршився стан здоров'я. Починалось з того, що вона не пам'ятала куди вона поклала свої речі. З часом забувала виключити воду, або навпаки могла ввімкнути її без потреби, почали телефонувати сусіди, повідомляючи, що вона не зачиняє двері квартири. В подальшому ОСОБА_4 взагалі могла зникнути на декілька днів, а після довгих пошуків, могли зателефонувати з лікарні та повідомити, що вона у них перебуває. Часто себе поводила агресивно, при цьому не розуміла причину своєї поведінки. Вперше вона потрапила до лікарні у 2010 році, та в подальшому перебувала в лікарні майже кожні півроку.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснював, що він бачив ОСОБА_4 декілька разів у 2009-2010 р.р., та поведінка її була при цьому дивною, вона майже не розмовляла, на запитання та прохання не реагувала. Одного разу на прохання її родичів підвозив її до лікарні.

ОСОБА_13 в судовому засіданні допитана як свідок повідомляла, що ОСОБА_4 була її бабусею, у якій вона дуже часто бувала в гостях. Після 2005 року у бабусі ОСОБА_4 почались проблеми з пам'ятю, вона почала забувати дрібниці. Згодом її стан здоров'я погіршився. Вона могла без причини піти з дому та їздити на громадському транспорті, безпричинно агресивно себе поводити, наприклад кидала каміння, а застосувала навіть фізичну силу. Вони не могли залишити її саму вдома, постійно навідувались. У 2011 році бабуся біля місяця знаходилась у лікарні, потім й ще два рази перебувала там.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_8 зазначали, що вони були запрошені ОСОБА_3 як свідки при підписанні заповіту ОСОБА_4 У визначений час вони приїхали до нотаріуса та в їх присутності нотаріус повідомив про дію, яка буде відбуватись, був прочитаний текст заповіту, однак ОСОБА_4 його не підписувала, на її прохання заповіт був підписаний ОСОБА_6, оскільки у ОСОБА_4 був поганий зір, та вона не могла прочитати текст заповіту самостійно. Стверджували, що в їх присутності ОСОБА_4 ніхто не примушував та згоду на складання та підпис заповіту ОСОБА_6 вона надала самостійно.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснювала, що восени 2011 року її було запрошено бути свідком при підписанні заповіту ОСОБА_4 Заповіт був підписаний нею в присутності двох свідків на прохання ОСОБА_4, яка пояснювала неможливість підписати заповіт самостійно - поганим зором. Зазначала, ОСОБА_4 поводила себе адекватно, на запитання нотаріуса відповідала самостійно, та в неї не виникло сумнівів щодо її можливості розуміти значення своїх дій.

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 11 жовтня 2013 року.

Згідно свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом ОСОБА_4 належав житловий будинок з господарчими та побутовими спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 на земельній ділянці, площею 595 кв. м.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 18 лютого 1998 року також належала ОСОБА_4 квартира АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2, виданого Лубянським відділом записів актів громадянського стану 04 липня 1964 року та свідоцтва про укладання шлюбу серії НОМЕР_3, виданим Красногвардійським відділом записів актів громадянського стану 10 вересня 1988 року ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_4.

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1247 ЦК України, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу.

Згідно ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Ст. 1253 ЦК України передбачено у випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Як встановлено судом у зв'язку з тим, що ОСОБА_4 не могла самостійно прочитати текст заповіту та його підписати, на підставі ст. 1248 ЦК України заповіт посвідчений в присутності свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_14 та підписаний ОСОБА_6

12 жовтня 2011 року державним нотаріусом Шостої дніпропетровської нотаріальної контори був посвідчений заповіт, складений від імені ОСОБА_4 за участю свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_8, та зареєстрований в реєстрі за № 2-1260.

Заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст. 202, ч.2 ст. 203 ЦК України).

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Частиною 1 ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Оскільки заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів, то за позовом заінтересованої особи, заповіт може бути визнаний судом недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч. 2 ст. 1257 ЦК України).

Пунктом 16, абз. 2 п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 20 16.04.2015 року ОСОБА_4 за життя, на момент складання заповіту 20 жовтня 2011 року, мала ознаки хронічного стійкого психіатричного розладу в формі судинної деменції. Зазначений висновок підтверджується матеріалами цивільної справи, медичною документацією про прояв у гр. ОСОБА_4 з 2005 року на фоні загальносоматичних склеротичних змін ознак склерозу судин головного мозку з поступовим їх наростанням, що привели до грубих необоротних розладах вищих функцій кори головного мозку (пам'ять, орієнтировка, мислення, розуміння), вираженим емоційно - волевим порушенням, втраті елементарних навиків, в тому числі самообслуговування, критичних та адаптаційних особливостей, що стало причиною, починаючи з червня 2011 року многократних госпіталізацій в різні психіатричні стаціонари та постановки на облік до психіатру із зазначеним діагнозом. Зазначений хронічний стійкий психічний розлад був виражений настільки, що позбавило ОСОБА_4 здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент складання та підписання заповіту 20 жовтня 2011 року. У ОСОБА_4 за життя на момент складання та підписання заповіту 20 жовтня 2011 року були наявні ознаки хронічного стійкого психічного розладу у формі судинної дистонії.

У відповідності до положень ст. 212 ЦПК України висновок експертизи повинен оцінюватися судом у сукупності з іншими доказами по справі - показаннями свідків, даними медичних документів, що підтверджують або ж спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення заповідач не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Висновок судово-психіатричної експертизи № 20 16.04.2015 року проведений у відповідності до вимог законодавства, є належним та допустимим доказом, який узгоджується з іншими доказами: медичними документами та показаннями свідків ОСОБА_11, ОСОБА_10, ОСОБА_13, ОСОБА_12, ОСОБА_15, які були допитані судом. При цьому показання свідків ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_14 щодо надання згоди та складання та підписання заповіту ОСОБА_4 в нотаріальній конторі будь-яким чином не спростовують висновки експертизи та інших доказів, які в своєї сукупності свідчать, що ОСОБА_4 в момент складання та посвідчення заповіту не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається відповідач, не знайшли свого підтвердження, а в свою чергу позивач обґрунтував свої вимоги, зазначені вище норми законодавства, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 197, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним заповіт ОСОБА_4, посвідчений державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори 20 жовтня 2011 року та зареєстрований в реєстрі за № 2-1260.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 (шістдесят) коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції.

Суддя: Г.В. Бєсєда