Номер провадження: 22-ц/785/8396/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Коротков В. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Короткова В.Д.

суддів Гончаренко В.М., Комаровської Н.В.

з участю секретаря Книгиницького О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 17 серпня 2015 року,

встановила:

В березні 2015 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 28 жовтня 1988 року він працював в дочірньому підприємстві «Клінічний санаторій «Лермонтовський» закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (далі Клінічний санаторій «Лермонтовський») на посадах лікаря, завідуючого відділенням. Остання посада, яку займав позивач: лікар-невропатолога багатопрофільного реабілітаційного відділення.

2 березня 2015 року позивач був звільнений з посади лікаря-невропатолога за п.1 ст.40 КЗпП України (скорочення штату). Позивач вважав, що в дійсності скорочення штату не відбулося, а скорочена саме посада, яку займає позивач. За штатним розкладом в санаторії працюють чотири лікаря-невропатолога і позивач має переважне право на залишення на роботі.

Позивач просив поновити його на роботі, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду в сумі 100 000 грн., судові витрати.

Відповідач позов не визнав.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 17 серпня 2015 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивача ставиться питання про скасування рішення суду в звязку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача здійснено без порушень закону.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, оскільки він не підтверджується матеріалами справи та не ґрунтується на законі.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з 28 жовтня 1988 року працював в клінічному санаторій «Лермонтовський» на посадах лікаря, завідуючого відділенням. Наказом №35-к від 07.04.2014 року позивач переведений з 09.04.2014року на посаду лікаря-невропатолога відділення реабілітації хворих з ЦВП(церебро-васкулярною патологією) на 0,25ставки посадового окладу 1835 грн. на місяць з доплатою 15% за роботу в шкідливих умовах праці(а.с.41).

Наказом №34 від 30.12.2014 року з 01.03.2015року виключена зі штатного розкладу посада лікаря-невропатолога відділення реабілітації хворих з ЦВП. При цьому в наказі зазначено, що виключається зі штатного розкладу саме посада, яку займає позивач(а.с.12). Про виключення зі штатного розкладу посади лікаря-невропатолога позивач був попереджений 31.12.2014року (а.с.43).

Наказом №19-к від 27.02.2015року(в редакції наказу №20-к від02.03.2014року) позивач був звільнений з посади лікаря-невропатолога відділення реабілітації хворих з ЦВП з 02.03.2015року за п.1 ст.40 КЗпП України (скорочення штату)- а.с.2,3).

Частина 1 статті 42 КЗпП України передбачає, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Позивач стверджував, що в дійсності скорочення штату не відбулося, а скорочена саме посада, яку займає позивач. За штатним розкладом в санаторії працювали чотири лікаря-невропатолога і позивач має переважне право на залишення на роботі як лікар вищої категорії.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідач не спростував зазначених обставин, та відповідно до вимог частин 1 та 2 статті 60 ЦПК України не надав доказів про те, що в санаторії дійсно були зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував роз»ясеня, які містяться у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»: «Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення».

На неодноразові виклики в суд апеляційної інстанції відповідач не з»явився, та ухилився від надання документів, які пов»язані зі звільненням позивача:

-штатного розкладу станом на 30.12.2014року;

-штатного розкладу після скорочення штату станом на 02.03.2014року;

-наявність вакантних посад, для переведення позивача на іншу роботу;

-звернення до профспілкової організації про звільнення позивача;

-рішення профспілкової організації відносно звільнення позивача;

-відомостей про середню заробітну плату відповідача.

В звязку з цим колегія суддів розглядає справу на підставі доказів, які є в матеріалах справи, та з яких не вбачається, що в санаторії дійсно були зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників.

Так, з наказу №34 від 30.12.2014 року не вбачається скорочення чисельності або штату працівників, причини цього, а зазначено про виключення зі штатного розкладу саме посади, яку займає позивач, з зазначенням його фамілії(а.с.12), що підтверджує пояснення позивача про дійсну мету його звільнення.

Відповідачем не надано доказів виконання ним вимог ст.43 КЗпП України про звернення до виборного органу первинної профспілкової організації про розірвання трудового договору з ОСОБА_2, а також доказів додержання вимог ст.42 КЗпП України про переважне право позивача на залишення на роботі при скороченні численності чи штату працівників.

Також відповідачем не надано доказів наявності вакантних посад, для переведення позивача на іншу роботу. З актів від 31.12.2014року та 12.02.2015року вбачається, що позивачу для переводу були запропоновані посади підсобного робітника та молодшої медсестри, які не відносяться до однорідних професій та посад лікаря-невропатолога, що свідчить про недотримання відповідачем вимог ч.2 с.40 КЗпП України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що фактично ніяких змін в організації виробництва і праці, а також скорочення численності чи штату працівників не було, а позивач був звільнений з порушенням вимог п.1 ч.1 ст.40, ч.1 ст.42, ч.1 ст.43 КЗпП України, а тому підлягає поновленню на роботі на підставі ч.1 ст.235 КЗпП України.

В звязку з поновленням на роботі, з відповідача на користь позивача на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.03.2015року по 22.12.2015 року(210 робочих днів).

Відповідно до ч.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню.

З наказу №35-к від 7 квітня 2014 року вбачається, що позивач працював на 0,25 ставки посадового окладу 1835 грн. на місяць з доплатою 15% за роботу в шкідливих умовах праці, що складає (1835 Х 0,25 = 458,75 + 15%(68,81) = 527,56 грн. на місяць.

Середній заробіток позивача за останні два місяця перед звільненням(січень-лютий 2015 року) складає: 527,56 Х 2 = 1055,12 : 42 роб. дн. = 25,12 грн. в день.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.03.2015року по 22.12.2015 року(210 роб. дн.) складає: 210 Х 25,12 = 5 275,20 грн.

Згідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником моральної шкоди працівнику провадиться в разі, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Судова колегія вважає, що з урахуванням характеру й обсягу моральних страждань, яких позивач зазнав у зв'язку з незаконним звільненням з роботи і необхідністю докладати додаткових зусиль для поновлення на роботі і організації свого життя, розмір компенсації моральної шкоди складає 3 000 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Приймаючи до уваги те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом не правильно застосовані норми матеріального права, рішення суду на підставі п.п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Судовий збір в сумі 487,20 грн. за подачу позову та апеляційної скарги, від якого позивач звільнений, підлягає стягненню з відповідача в дохід держави на підставі ч.3 ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.3, 4, 314 ч.2 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 17 серпня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_2 на посаді лікаря-невропатолога відділення реабілітації хворих з ЦВП дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця».

Стягнути з дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 5 275 гривень 20 копійок, моральну шкоду в сумі 3 000 гривень, а всього 8 275 гривень 20 копійок.

В решті позову ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» в дохід держави судовий збір в сумі 487 гривень 20 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області В.Д.Коротков

ОСОБА_3

ОСОБА_4