Справа № 367/4264/14-ц Головуючий у І інстанції Линник В.Я.
Провадження № 22-ц/780/983/15 Доповідач у 2 інстанції Кашперська
Категорія 1 24.03.2015
УХВАЛА

Іменем України

24 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участі секретаря Франюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелторі Плюс» на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 грудня 2014 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелторі Плюс» до ОСОБА_1 про визнання права власності та витребування майна,-

в с т а н о в и л а :

В липні 2014 року позивач ТОВ «Ріелторі Плюс» звернувся до суду із позовом про визнання права власності та витребування майна, посилаючись на те, що 09 жовтня 2009 року рішенням Ірпінського міського суду Київської області визнано право власності за ОСОБА_1 на нежилі приміщення № 147, 148, що знаходяться у АДРЕСА_1 як на відокремлений об'єкт права власності № 6; нежилі приміщення № 154, розташовані у АДРЕСА_1 як на відокремлений об'єкт права власності № 7, на момент винесення рішення та його перегляду судом апеляційної інстанції нерухоме майно належало ТОВ «Ріелторі Плюс» на праві власності на підставі свідоцтва про право власності. 12 червня 2014 року апеляційним судом рішення Ірпінського міського суду скасовано та прийнято нове, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Ріелторі Плюс» про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна. Таким чином, скасуванням рішення суду першої інстанції апеляційний суд фактично скасував правову підставу набуття ОСОБА_1 права власності на об'єкти нерухомого майна та підтвердив факт незаконності переходу права власності на такі приміщення до відповідача. За таких умов законні підстави утримання зазначених об'єктів нерухомого майна ОСОБА_1 на сьогоднішній день відсутні. Крім того, оскільки окреслені об'єкти нерухомого майна вибули з власності товариства поза його волею, неправомірним шляхом, то таке майно може бути витребувано у ОСОБА_1 як незаконного володільця. Просив визнати за позивачем право власності на нежилі приміщення № 147 (22,7 кв.м.), № 148 (35,2 кв.м.), що знаходяться у АДРЕСА_1 як на відокремлений об'єкт права власності № 6; нежилі приміщення № 154 (40,0 кв.м.), що розташовані у АДРЕСА_1 як на відокремлений об'єкта права власності № 7; витребувати вказане майно із чужого незаконного володіння ОСОБА_1; вилучене майно передати ТОВ «Ріелторі Плюс» та стягнути із відповідача на користь позивача судовий збір.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 11 грудня 2014 року в задоволенні позову ТОВ «Ріелторі Плюс» відмовлено.

Позивач ТОВ «Ріелторі Плюс», не погоджуючись із рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 11 грудня 2014 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до відхилення, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову ТОВ «Ріелторі Плюс» про визнання права власності та витребування майна, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами було укладено договір про фінансування будівництва, за умовами якого ОСОБА_1 взяла на себе зобов'язання профінансувати будівництво частини торгівельного центру, а ТОВ «Рієлторі Плюс» зобов'язався побудувати об'єкт та передати відповідачу об'єкт фінансування, ОСОБА_1 в повному обсязі профінансувала об'єкт будівництва та сторонами було підписано акт прийому-передачі спірних нежитлових приміщень, однак ТОВ «Рієлторі Плюс» зареєструвало за собою право власності на нерухоме майно. Посилаючись на вимоги ст. ст. 392, 387 ЦК України, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не надано доказів того, що відповідачем не визнається право власності позивача на спірні об'єкти нерухомості та що позивачем втрачено документ, який засвідчує його право власності на це майно, а також що такі об'єкти нерухомості перебувають у володінні відповідача.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що 20 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Ріелторі Плюс» укладено договір № 06/2007 про фінансування будівництва. Відповідно до п. 2.1 даного договору ОСОБА_1 взяла на себе зобов'язання профінансувати будівництво частини Торгівельного центру за адресою АДРЕСА_1, будівництво якого здійснюється у відповідності з проектно-кошторисною документацією, а ТОВ «Ріелторі Плюс» зобов'язувався побудувати об'єкт та передати позивачу об'єкт фінансування. Загальна сума фінансування складає 303000 грн., сплачена ОСОБА_1 в повному обсязі, про що їй видано довідку від 15 вересня 2008 року.

ТОВ «Ріелторі Плюс» оформило на своє ім'я право власності на нерухоме майно 23 жовтня 2008 року та отримало свідоцтво про право власності.

Разом із тим відповідно до рішення виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області від 18 листопада 2008 року № 544 «Про оформлення права власності за інвесторами торговельного центру по АДРЕСА_1» виділено нежитлові приміщення, розташовані на другому поверсі, в окремий об'єкт права власності, а саме відповідно до п. 6 рішення № 147 (22,7), 148 (35,2) загальною площею 57,9 кв.м. в окремий об'єкт права власності та присвоєння йому № 6, відповідно до п. 7 рішення № 154 (40,0) загальною площею 40,0 кв.м. в окремий об'єкт права власності та присвоєння їм № 7 в Торгівельному центрі, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 09 жовтня 2009 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «Ріелторі Плюс» про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлові приміщення № 147 загальною площею 22,7 кв.м., № 148 загальною площею 35,2 кв.м., що знаходяться в АДРЕСА_1 як на відокремлений об'єкт права власності № 6; визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлові приміщення № 154 загальною площею 40,0 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 як на відокремлений об'єкт права власності № 7; припинено право власності ТОВ «Ріелторі Плюс» на житлові приміщення № 147, 148, 154 загальною площею 97,9 кв.м., що знаходяться в АДРЕСА_1.

05 червня 2011 року ОСОБА_1 зареєструвала право власності на вказане майно у КП «Бучанське бюро технічної інвентаризації».

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 12 червня 2014 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 жовтня 2009 року скасовано та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 За змістом рішення апеляційного суду, право власності позивача апелянт не оспорює та не перешкоджає затвердити її право власності на підставі вимог чинного законодавства та рішення виконавчого комітету Бучанської міської ради від 18 листопада 2008 року; згідно додатку № 1 до договору за нею закріплюються спірні нежитлові приміщення; жодних претензій щодо свого права власності на спірний об'єкт у позивача не було.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем - та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне.

За пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України можливість витребувати майно від добросовісного набувача є за наявності у діях власника майна волі на передачу майна.

За змістом наведеного майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Згідно реєстраційних довідок і відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості щодо спірного майна в реєстрі відсутні.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, враховуючи, що відповідачем не заперечується право позивача на належні йому об'єкти нерухомості і в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують перебування спірних об'єктів у володінні ОСОБА_1

Колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції за клопотаннями позивача неодноразово вживалися заходи щодо витребування даних відомостей від реєстраційної служби Бучанського міського управління юстиції Київської області, а згідно листа КП «Бучанське бюро технічної інвентаризації» від 14 січня 2015 року (а. с. 192), перевірити наявність або відсутність прав власності на нерухоме майно бюро технічної інвентарізації більше двох років немає ні технічної можливості, ні законодавчих повноважень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно та всебічно з'ясовано обставини реєстрації права власності спірного майна за відповідачем, і відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом не задоволено клопотання про витребування доказів із КП «Бучанське бюро технічної інвентаризації».

Доводи апеляційної скарги, що апеляційним судом встановлена відсутність передбачених чинним законом обставин для визнання права власності на нерухоме майно за ОСОБА_1, тобто незаконність набуття права власності на нього, та відповідно законних підстав утримання зазначених об'єктів нерухомого майна ОСОБА_1, висновків суду першої інстанції не спростовують та відхиляються колегією суддів.

Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Ст. 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

На час укладення сторонами договору про фінансування будівництва правовідносини щодо залучення коштів фізичних осіб з метою фінансування будівницта, порядку управління цими коштами регулювалися Законами України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та «Про інвестиційну діяльність».

Ні зазначеними нормами, ні нормою ст. 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення.

Порядок оформлення права власності на об'єкт інвестування після прийняття такого об'єкту до експлуатації визначено зазначеними нормами.

Враховуючи, що забудовник відповідно до умов договору інвестування передав за актом ОСОБА_1 нежитлові приміщення та звернувся до виконавчого комітету із заявою про оформлення права власності за інвесторами, а виконавчий комітет ухвалив рішення про оформлення права власності за інвесторами, доводи позивача про необхідність захисту своїх прав шляхом визнання за ними права власності на спірне майно на підставі ст. 392 ЦК України не можна визнати обґрунтованим.

З огляду на викладене необґрунтованими та безпідставними є доводи позивача про порушення його прав та законних інтересів, яке виявилось у безпідставному вибутті належного ТОВ «Ріелторі Плюс» майна із власності останнього.

Посилання апелянта на порушення його процесуальних прав в зв'язку із проведенням заочного розгляду справи без згоди позивача висновків суду першої інстанції не спростовують та не є підставою для скасування рішення суду. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелторі Плюс» відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.