Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №314/2588/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Кофанов А.В.
Провадження № 22-ц/778/6329/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В. ,

суддів: Бабак А.М.,

ОСОБА_2,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Запорізької області

на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 жовтня 2015 року

у справі за позовом прокурора Вільнянського району Запорізької області в інтересах держави в особі Гнаровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди в порядку регресу, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2015 року прокурор Вільнянського району Запорізької області в інтересах держави в особі Гнаровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди в порядку регресу.

В позові зазначав, що розпорядженнями відповідача - Гнаровського сільського голови - № 46-ОС від 08.10.2013 року та № 50-ОС від 31.10.2013 року було звільнено на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України художнього керівника Гнаровського сільського будинку культури ОСОБА_4 Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 04.06.2014 року зазначену особу було поновлено на вказаній посаді, стягнуті заробітна плата за час вимушеного прогулу у розмірі 14438,56 грн., заборгованість з заробітної плати за роботу у вихідний день у розмірі 176,08 грн., а також стягнуто 3000 грн. на відшкодування моральної шкоди. 13 листопада 2014 року зазначені грошові кошти були списані у безспірному порядку з бюджетного рахунку Гнаровської сільської Ради. Посилаючись на положення ст.ст.130, 132-134, 233, 237 КЗпП України, прокурор просив суд стягнути з ОСОБА_3 на користь Гнаровської сільради грошову суму у розмірі 17614,64 грн. на відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення художнього керівника Гнаровського сільського будинку культури.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду заступник прокурора Запорізької області звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідачем надані заперечення на апеляційну скаргу. Відповідач вказує, що вважає рішення суду першої інстанції законним та зазначає, що прокурор всупереч вимогам закону звернувся з вказаним позовом, не маючи відповідних прав та повноважень.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Дядюшевої К.Є., представника Гнаровської сільської ради ОСОБА_5, відповідача та його представника ОСОБА_6, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

На підставі п.п.2,3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Судом першої інстанції встановлені такі обставини.

Розпорядженнями Гнаровського сільського голови (відповідача ОСОБА_3М.) № 46-ОС від 08.10.2013 року та № 50-ОС від 31.10.2013 року було звільнено на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України художнього керівника Гнаровського сільського будинку культури ОСОБА_4

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 04.06.2014 року зазначену особу було поновлено на вказаній посаді, стягнуті заробітна плата за час вимушеного прогулу у розмірі 14438,56 гривень, заборгованість з заробітної плати за роботу у вихідний день у розмірі 176,08 грн., а також стягнуто 3000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

13 листопада 2014 року зазначені грошові кошти були списані у безспірному порядку з бюджетного рахунку Гнаровської сільської Ради.

Рішення набрало законної сили та виконано, зокрема в частині стягнення 17614,64 грн. шляхом списання у безспірному порядку з бюджетного рахунку Гнаровської сільської Ради 13 листопада 2014 року.

Під час апеляційного розгляду справи встановлено, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України щодо законності, обґрунтованості рішення суду, встановлення наявності обставин на підтвердження вимог і заперечень та належного застосування до спірних правовідносин норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції послався на такі норми права.

Відповідно до п.8 ст.134 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли службова особа винна в незаконному звільненні ас: переведенні працівника на іншу роботу.

Згідно ст.237 КЗпП України, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Разом з цим, суд виходив з того, що згідно ч.1 ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Суд дійшов висновку, що за змістом положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", правовідносини між сільським головою та сільською Радою не розглядаються у ньому як правовідносини між власником/уповноваженим ним органом та працівником установи.

Суд вказав, що згідно ч.1 ст.10 зазначеного Закону, сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно ж ст.12 того ж Закону, сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об'єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста. Сільський, селищний, міський голова обирається відповідною територіальною громадою на основі загального, рівного, прямого виборчого права шляхом таємного голосування в порядку, визначеному законом, і здійснює свої повноваження на постійній основі. Строк повноважень сільського, селищного, міського голови, обраного на чергових місцевих виборах, визначається Конституцією України. Сільський, селищний, міський голова очолює виконавчий комітет відповідної сільської, селищної, міської ради, головує на її засіданнях.

Суд першої інстанції вказав, що у даній справі сільський голова відносно сільської ради не є найманим працівником, і не укладав з нею трудовий договір. Правовідносини між ними врегульовані нормами не приватно-правового, а публічно-правового характеру, у т.ч. й ті, що склалися або можуть скластися у зв'язку із заподіянням сільським головою матеріальної шкоди територіальній громаді (сільській раді) при виконанні своїх службових обов'язків.

Висновок оскарженого рішення є таким: обґрунтування прокурором позову положеннями ст.ст.130, 134, 237 КЗпП України є некоректним, що виключає можливість задоволення його вимог з цих підстав, а інших підстав позову прокурор не навів.

З вказаним висновком не погоджується колегія суддів, виходячи з такого.

Статтею 237 КЗпП України передбачено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Згідно з п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 11 листопада 1992 року (з подальшими змінами) при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, виконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п. 8 ст. 134 та нової редакції ст. 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" № 14 від 29 грудня 1992 року (з подальшими змінами), застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п. 8 ст. 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов'язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Судом установлено, що розпорядженнями Гнаровського сільського голови (відповідача ОСОБА_3М.) № 46-ОС від 08.10.2013 року та № 50-ОС від 31.10.2013 року було звільнено на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України художнього керівника Гнаровського сільського будинку культури ОСОБА_4

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 04.06.2014 року зазначену особу було поновлено на вказаній посаді, стягнуті заробітна плата за час вимушеного прогулу у розмірі 14438,56 гривень, заборгованість з заробітної плати за роботу у вихідний день у розмірі 176,08 грн., а також стягнуто 3000 грн. на відшкодування моральної шкоди. 13 листопада 2014 року зазначені грошові кошти були списані у безспірному порядку з бюджетного рахунку Гнаровської сільської Ради.

Рішення набрало законної сили та виконано, зокрема в частині стягнення 17614,64 грн. шляхом списання у безспірному порядку з бюджетного рахунку Гнаровської сільської Ради 13 листопада 2014 року.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, вищезазначеним судовим рішенням установлено, що розпорядження відповідача є протиправним, а звільнення є незаконним.

Згідно ст.ст. 1, 12, 42 Закону України «Про місцеве самоврядування» посадова особа органу місцевого самоврядування - особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження у здійсненні організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету; сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об'єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста; сільський, селищний, міський голова несе персональну відповідальність за здійснення наданих йому законом повноважень.

Згідно ч.3 ст.7, ст.8 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» правовий статус посадових осіб місцевого самоврядування визначається Конституцією України, законами України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про статус депутатів місцевих рад", "Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів", цим та іншими законами України; на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом; основними обов'язками посадових осіб місцевого самоврядування є, зокрема додержання Конституції і законів України, інших нормативно-правових актів, актів органів місцевого самоврядування; забезпечення відповідно до їх повноважень ефективної діяльності органів місцевого самоврядування; додержання прав та свобод людини і громадянина; недопущення дій чи бездіяльності, які можуть зашкодити інтересам місцевого самоврядування та держави.

Оскільки під час апеляційного розгляду встановлено, що неправомірними діями відповідача при виконанні службових обовязків голови сільської ради вчинені дії, які зашкодили інтересам місцевого самоврядування та держави і потягли на виконання вищевказаного рішення суду списання у безспірному порядку з бюджетного рахунку Гнаровської сільської Ради 13 листопада 2014 року 17614,64 грн. та правовідносини регулюються, у тому числі ст.237 КЗпП України, а розгляд цієї справи відноситься до компетенції загальних судів, то, відповідно наявні передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог прокурора.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд вбачає, що суд першої інстанції не врахував, що обставини на підтвердження позову доведені належним чином, а заперечення відповідача не ґрунтуються на законі. Висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням вищевказаних норм процесуального і матеріального права, а тому наявні підстави для задоволення апеляційної скарги та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 316, 317 ЦПК України колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області задовольнити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 жовтня 2015 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги прокурора Вільнянського району Запорізької області в інтересах держави в особі Гнаровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області задовольнити. Стягнути з ОСОБА_3, 28.07.1970р.н., рнокпп НОМЕР_1 на користь Гнаровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області 17614,64грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: