АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

25 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Музичко С.Г.,Саліхова В.В.

при секретарі: Кутц А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 24 грудня 2014 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,третя особа :Головне управління юстиції в м.Києві про визнання недійсним заповіту,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ставиться питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Апелянт посилається на незаконність та необґрунтованість судового рішення ,неповноту з'ясування обставин ,що мають значення для справи. Зазначає ,що суд не звернув уваги на показання її свідків щодо стану здоров'я її батька на час складання заповіту ,що він був тяжко хворим на онкологію і від болю та медичних препаратів,які він приймав, не міг розуміти своїй дій. Вказує,що вона доглядала за батьком,а відповідачка примусово перевезла батька до себе і сприяла його смерті.

В суді апеляційної інстанції позивачка та її представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали з підстав,наведених в ній.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 у судове засідання не з'явилися,подали заяви про відкладення судового розгляду з тих підстав,що ОСОБА_4 буде приймати участь в іншому судовому засіданні , призначеному до розгляду на 10 годину в цей же день. Колегія суддів визнала причини їх неявки неповажними .

Представник Головного управління юстиції в м.Києві в судове засідання ,будучи належним чином повідомленим, про що свідчить долучене до справи зворотне поштове повідомлення, не з'явився, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Виходячи з положень ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб,що не з'явилися.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того,що на час складання заповіту спадкодавець усвідомлював значення своїх дій , міг керувати ними ,його волевиявлення про заповіт належного йому майна відповідачці було вільним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції і вважає їх правильними.

Як встановлено судом та убачається з матеріалів справи, 14 квітня 2013 року у віці 73 років помер батько позивачки та рідний брат відповідачки - ОСОБА_5

На час смерті ОСОБА_5 на праві власності належали: квартира АДРЕСА_1; гаражний бокс НОМЕР_2 в ГАК «Сокіл-2» по вул. Академіка Туполєва , 1-А в м. Києві; автомобіль « Hyubday Sonata»,2010 року випуску , номерний знак НОМЕР_1.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або за заповітом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За життя, а саме 06.12.2012 року , ОСОБА_5 склав заповіт, за яким заповів усе належне йому на час смерті майно своїй сестрі ОСОБА_2 Оспорюваний заповіт посвідчено державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Кравченко Т.В. та зареєстровано в реєстрі за № 20-1381.

Заповіт підписано ОСОБА_5 особисто ,у ньому здійснено запис про те ,що «цей документ підписаний мною власноруч та прочитано до підписання ОСОБА_5 уголос». Нотаріусом встановлено особу заповідача та перевірено його дієздатність .

Згідно позовної заяви, вимоги про визнання заповіту недійсним обґрунтовувались тим, що на час складання заповіту ОСОБА_5 не розумів своїх дій та не міг керувати ними в силу свого стану здоров'я .

Статтею 203 ЦК України визначено,що загальними вимогами, додержання яких необхідно для чинності правочину є те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Приписами, передбаченими ч. 1 ст. 215 ЦК України, визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ч. 1 ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Згідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено,що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов"язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до ст. 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї із сторін зобов"язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Судом першої інстанції було призначено посмертну судово - психіатричну експертизу для визначення психічного стану ОСОБА_5 на час складення оспорюваного заповіту.

У висновку комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи № 970 від 17.11.2014 року зазначено, що ОСОБА_5 на момент складання заповіту від 06.12.2012 року виявляв ознаки органічного ураження головного мозку змішаного ґенезу(цереброваскулярна патологія, ракова інтоксикація) з церебрастенічним синдромом ( F07.8) , за своїм психічним станом міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів у справі і йому слід давати оцінку в сукупності з іншими доказами,будь-які зовнішні обставини мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29.02.2012 року № 6-9 цс 12, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК Україниє обов`язковою для всіх судів України.

Належними та допустимими доказами висновок експертизи позивачкою не спростований.

Доказів тому,що за життя ОСОБА_5 перебував на обліку в психоневралогичному закладі ,проходив лікування з приводу психічного захворювання позивачкою не подано.

ОСОБА_5 в установленому законом порядку не визнавався недієздатним або обмежено дієздатною і таки питання за його життя позивачкою або іншими особами не порушувалися.

Суд обґрунтовано не прийняв до уваги показання свідків,на які посилається відповідачка,оскільки вони не є фахівцями в області психіатрії.

Усі подані сторонами докази досліджені судом у повному обсязі і їм надана належна правова оцінка .

З урахуванням такого,колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те , що подані позивачкою докази щодо стану здоров'я ОСОБА_5 не дають підстав для висновку про абсолютну неспроможність спадкодавця в момент складення ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджують про наявність в нього певних хвороб, що саме по собі не є підставою для визнання складеного заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

При посвідченні заповіту нотаріусом дотримано вимоги ст.1247,1248 ЦК України , а тому доводи апеляційної скарги в цій частині не можуть бути прийняті до уваги.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає,що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення .

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційні скарги не містять.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення ,але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 761/19211/13-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3313/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Волокітіна Н.Б.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.