Справа № 438/1366/14 Головуючий у 1 інстанції: Слиш А.Т.
Провадження № 22-ц/783/1213/15 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Бермеса І.В., Мусіної Т.Г.,

за участі секретаря: Щербая В.П.,

з участю: ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Центральної міської лікарні м. Борислава на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 01 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Центральної міської лікарні м. Борислава, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - головний лікар ЦМЛ м. Борислава Головчак Віталій Степанович про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

18 вересня 2014 року ОСОБА_2 звернулася в суд із зазначеним позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог від 28.10.2014 року просила:

- поновити їй строк на звернення в суд з позовом про поновлення на роботі, як пропущений нею з поважних причин;

- визнати незаконним наказ Центральної міської лікарні м.Борислава №203-к від 28.07.2014 року про звільнення ОСОБА_2 з посади лікаря-терапевта відділу профілактики поліклініки;

- поновити її на посаді лікаря-терапевта відділу профілактики поліклініки Центральної міської лікарні м.Борислава;

- стягнути з Центральної міської лікарні м.Борислава на її користь 9805,32 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 20 000 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди, а також судові витрати у справі.

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 01 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_2 строк на звернення в суд з позовом про поновлення на роботі.

Визнано незаконним наказ Центральної міської лікарні м. Борислава №203-к від 28.07.2014 року про звільнення ОСОБА_2, з посади лікаря-терапевта відділу профілактики поліклініки.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді лікаря-терапевта відділу профілактики поліклініки лікаря-терапевта відділу профілактики поліклініки Центральної міської лікарні м. Борислава.

Стягнуто з Центральної міської лікарні м. Борислава на користь ОСОБА_2 9934,43 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, без врахування податків та обов'язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 2441,08 грн., без врахування податків та обов'язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати допущено до негайного виконання.

Стягнуто з Центральної міської лікарні м. Борислава на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн., у решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Центральної міської лікарні м. Борислава в дохід держави 487,20 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржила Центральна міська лікарня м. Борислава.

В апеляційній скарзі посилається на те, що ОСОБА_2 07 лютого 2014 року відмовилася проходити курси на підтвердження лікарської спеціальності, відтак після 27 березня 2014 року вона не могла працювати на посаді лікаря - терапевта у зв»язку із закінченням терміну дії її сертифіката.

Посилання суду на п.1.10 наказу МОЗ №395 від 19.12.1997 року «Про подальше удосконалення атестації лікарів» є неправильним, оскільки він застосовується у випадках підтвердження (присвоєння) другої, першої, вищої категорії, а у випадку присвоєння (підтвердження) звання лікар - спеціаліст дане питання регулюється п.2.1. цього Наказу.

Вважає також, що суд без достатніх правових підстав частково задовольнив стягнення моральної шкоди, оскільки відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" суд при вирішенні даного питання лише опирався на доводи позивача, при цьому відсутні докази, які б підтверджували втрату нормальних життєвих зв'язків, стресу, грошових витрат на лікування тощо.

Просить рішення Бориславського міського суду Львівської області від 01 грудня 2014 року скасувати та закрити провадження у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_2 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Пунктом 2 ст. 40 КЗпП України передбачено можливість звільнення працівника у зв'язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі або займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації. Підставою для розірвання трудового договору є саме виявлена невідповідність. Виявленою невідповідністю може бути неналежне виконання трудових обов'язків через недостатню кваліфікацію. Водночас, виконання обов'язків лікаря передбачає обов'язкову наявність документа про освіту та присвоєння кваліфікації, про проходження перевірки знань, про допуск до роботи. Законодавство про працю передбачає обов'язок працівників проходити навчання, інструктаж, тощо. Для звільнення працівника за п. 2 ст. 40 КЗпП України важливо, щоб неналежне виконання працівником трудових обов'язків було результатом недостатньої кваліфікації, що свідчать про відсутність вини працівника в неналежному виконанні трудових обов'язків. Якщо власник має докази винного неналежного виконання трудових обов'язків працівником з його вини, він вправі притягнути його до дисциплінарної відповідальності аж до звільнення з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП.

У відповідності до п.1.6. Положення про післядипломне навчання лікарів (провізорів), затверджене наказом Міністерства охорони здоров'я України «Про подальше удосконалення системи післядипломної підготовки лікарів (провізорів)» від 22.07.1993 №166 післядипломне навчання лікарів (провізорів) включає: навчання в інтернатурі, клінічній ординатурі, циклову підготовку в інститутах (факультетах) удосконалення лікарів (провізорів) медичних і фармацевтичних навчальних закладів, а також на курсах інформації і стажування на базі науково-дослідних і медичних інститутів, лікувально-профілактичних, санітарно-епідеміологічних і фармацевтичних установ, інститутів (факультетів) удосконалення лікарів (провізорів).

Відповідно до п.п.1.10. п.1 даного Положення відповідальність за направлення лікарів (провізорів) на цикли і курси підвищення кваліфікації згідно з цільовою установкою циклів (курсів) несуть заклади охорони здоров'я. Відповідно до п.5 даного Положення, який регламентує направлення і зарахування лікарів (провізорів) в інститути (факультети) удосконалення лікарів (провізорів) - направлення лікарів (провізорів) на цикли спеціалізації і підвищення кваліфікації здійснюється обласними закладами охорони здоров'я відповідно до річного плану підвищення кваліфікації і плану-рознарядки Міністерства охорони здоров'я України за путівками інститутів (факультетів) удосконалення лікарів (провізорів). При направленні лікарів (провізорів) на підвищення кваліфікації органи і заклади охорони здоров'я повинні враховувати тематику циклу, вказану в путівці. Після одержання путівки керівник органу, закладу охорони здоров'я, де працює лікар (провізор), який направляється на цикл, видає наказ про відрядження лікаря (провізора) на підвищення кваліфікації. Органи і заклади охорони здоров'я, що направляють лікарів і провізорів на цикл підвищення кваліфікації, забезпечують їх такими документами: путівкою, отриманою від інституту або факультету, з включенням даних про відрядженого, які завірені печаткою закладу і підписом керівника та посвідченням про відрядження.

Відповідно до роз'яснень Департаменту кадрової політики та запобігання корупції Міністерства охорони здоров'я України від 11 січня 2011р. у разі закінчення терміну дії сертифіката лікаря (провізора)-спеціаліста, одного року після закінчення 5-річного строку з моменту попередньої атестації на присвоєння (підтвердження) кваліфікаційної категорії чи отримання звання лікаря (провізора)- спеціаліста з іншої спеціальності, лікар (провізор) підлягає терміновому направленню на стажування (спеціалізацію) і до отримання звання «лікар (провізор)- спеціаліст» зараховується (переводиться) на посаду «лікар (провізор)- стажист». При цьому лікарська (провізорська) посада на час спеціалізації (стажування) повинна бути заміщена посадою лікаря (провізора)- стажиста з цієї спеціальності (п. 2.1.3 наказу МОЗ України від 22.07.93 №166 «Про подальше удосконалення системи післядипломної підготовки лікарів (провізорів)»). Правильне формування назви посади лікаря (провізора)- стажиста з урахуванням вимог Класифікатора професій ДК 003: 2005, наприклад: «лікар-стажист з терапії» або інше.

Відповідно до п. 1.10 Положення, затвердженого наказом МОЗ України від 19.12.97 №359 «Про подальше удосконалення атестації лікарів», п.2.1 Положення про проведення атестації провізорів, затвердженого наказом МОЗ України від 12.12.06 №818 «Про вдосконалення атестації провізорів і фармацевтів» зарахування на посаду «лікар (провізор)- стажист» з певної спеціальності здійснюється якщо лікар (провізор) протягом року після закінчення 5-річного строку з моменту попередньої атестації з присвоєнням (підтвердженням) атестаційної категорії не виявив бажання і не подав документи на чергову атестацію. Після зарахування (переводу) на посаду «лікар (провізор)-стажист», така особа зразу ж направляється для проходження стажування (спеціалізації) з послідуючою атестацією з присвоєнням звання спеціаліста з конкретної лікарської (провізорської) спеціальності, що дає право займатися лікарською (провізорською) діяльністю за вказаною спеціальністю. У разі відмови від стажування (спеціалізації), лікар (провізор)- стажист (за згодою) з додержанням вимог наказу МОЗ України від 25.12.92 №195 «Про затвердження Переліку вищих і середніх спеціальних навчальних закладів, підготовка і отримання звання в яких дають право займатися медичною і фармацевтичною діяльністю» може бути переведений на посаду молодшого спеціаліста з медичною освітою, а лише у разі відмови - підлягає звільненню по ст.40, п.2 КЗпП України.

Судом та матеріалами справи установлено, що ОСОБА_2 з 24.10.1986 року по 03.09.1987 року працювала у ЦМЛ м. Борислава на посаді лікаря відділення швидкої допомоги, з 16.05.1997 року по 28.07.2014 року на посаді лікаря-онколога поліклініки, а згодом на посаді лікаря-терапевта відділу профілактики поліклініки (а.с. 6-8).

Відповідно до сертифіката спеціаліста № 39695 ОСОБА_2 27.03.2009 року атестувалася на визначення знань та практичних навичок в атестаційній комісії при Львівському національному медичному університеті імені Данила Галицького і наказом №695-з по Львівському національному медичному університеті імені Данила Галицького від 27.03.2009 року її підтверджено звання лікаря-спеціаліста за спеціальністю терапія та на підставі цього видано сертифікат спеціаліста №39695, який був дійсний до 27.03.2014 року (а.с.5).

Згідно плану підвищення кваліфікації лікарів ЦМЛ м. Борислава на 2014 рік передбачено проведення атестації лікаря-терапевта ОСОБА_2 з 10 лютого 2014 року по 07 березня 2014 року у зв'язку із закінченням у неї (27 березня 2014 року) сертифіката лікаря-спеціаліста.

Однак пройти атестацію на присвоєння (підтвердження) кваліфікаційної категорії у визначений час (в період з 10 лютого по 07 березня 2014 року) позивачка не могла з об'єктивних причин, оскільки з 10 лютого 2014 року по 13 березня 2014 року перебувала на стаціонарному лікуванні в КЗ ЛОР «Львівський обласний госпіталь інвалідів війни та репресованих ім. Ю. Липи, про що свідчить виписка з історії її хвороби (а.с.100) та листки непрацездатності (а.с.11-12).

Після закінчення стаціонарного лікування, у період з 14 березня 2014 року по 18 квітня 2014 року перебувала на амбулаторному лікуванні у ЦМЛ м. Борислава.

З 15 травня 2014 року по 30 травня 2014 року позивачка перебувала на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні ЦМЛ м. Борислава, що підтверджується листком непрацездатності у вказаний період (а.с.13).

З 15 липня 2014 року по 25 липня 2014 року ОСОБА_2 знову перебувала на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні ЦМЛ м. Борислава (а.с.14)

Як встановлено із даних табелю обліку використання робочого часу поліклінічного відділення, ОСОБА_2 у лютому 2014 року відпрацювала 38,5 год; з 10.02.2014 року по 28.02.2014 року лікар-терапевт була відсутня на роботі по причині перебування на листку непрацездатності; у березні 2014 року була відсутня на роботі по причині перебування на листку непрацездатності; у квітні 2014 року відпрацювала 53,9 год.; з 01.04.2014 року по 18.04.2014 року була відсутня на роботі по причині перебування на листку непрацездатності; у травні 2014 року відпрацювала 146,3 год.; у червні 2014 року відпрацювала 130,9 год.; у липні 2014 року відпрацювала 107,8 год., тобто позивач, в якої сертифікат спеціаліста був дійсний до 27 березня 2014 року, була допущена до роботи адміністрацією відповідача. (а.с.38-47).

На підставі наказу №203-к від 28.07.2014 року, виданого ЦМЛ м.Борислава, позивачку ОСОБА_2 звільнено із посади лікаря-терапевта відділу профілактики поліклініки з 28.07.2014року по ст.40 п.2 КЗпП України, тобто виявленій невідповідності працівника займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації (а.с.3).

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції на підставі аналізу спеціального законодавства, як-от: Наказ МОЗ №166 від 22.07.1993 року «Про подальше удосконалення системи підготовки лікарів (провізорів), Наказ МОЗ №48 від 17.03.1993 року, Наказ МОЗ №395 від 19.12.1997 року «Про подальше удосконалення атестації лікарів» дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення ОСОБА_2 за п.2 ст. 40 КЗпП України з посади лікаря-терапевта відділу профілактики поліклініки є незаконним, оскільки атестацію вона не пройшла з об'єктивних причин через хворобу.

У даному випадку, після закінчення в ОСОБА_2 терміну дії сертифіката (з 28.03.2014 року) відповідач мав вирішити питання, щодо заміщення її посади інтерном стажистом з даної спеціальності, як передбачено у п.2.1.3 Наказу МОЗ №166 від 22.07.1993 року (перевести на посаду лікаря-стажиста) та направити її для проходження атестації на присвоєння (підтвердження) кваліфікаційної категорії після виходу із лікарняного, що не було зроблено останнім.

Як зазначено в абз.2 п.4.2. Наказу МОЗ №395 від 19.12.1997 року «Про подальше удосконалення атестації лікарів» у випадку виробничої необхідності або з інших об'єктивних причин термін атестації лікарів на підтвердження кваліфікаційної категорії може бути перенесено наказом по органу охорони здоров'я де має атестуватися лікар на строк не більше одного року, що також залишилося поза увагою відповідача.

Відповідно до положень ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Незаконне звільнення ОСОБА_2 з роботи беззаперечно порушило її законні права та призвели до моральних страждань, остання вже після незаконного звільнення з роботи у період з 01.08.2014 року по 01.09.2014 року перебувала на амбулаторному лікуванні у ЦМЛ м.Борислава.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 гривень, суд першої інстанції вірно врахував характер та обсяг моральних страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, стан здоров'я позивача, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках та засади розумності, виваженості та справедливості.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Центральної міської лікарні м. Борислава відхилити.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 01 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Бермес І.В.

Мусіна Т.Г.