АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/4960/13-ц Номер провадження 22-ц/786/2119/15Головуючий у 1-й інстанції Гальченко О. О. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді: Хіль Л.М.

суддів Чічіля В.А., Триголова В.М.

при секретарі Гнатюк О.С.

за участі позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, прокурора Бондаренко А.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, заступника прокурора Вінницької області Сухореброго Сергія Анатолійовича, Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 28 травня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди, завданої незаконними діями досудового слідстав і суду та відшкодування сум, сплачених у зв'язкі з наданям юридичної допомоги, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом та просив стягнути з державного бюджету на його користь матеріальну та моральну шкоду у розмірі 2 900 000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 84 700 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що в 1997 року стосовно нього порушено кримінальні справи, внаслідок чого вироком Липовецького районного суду Вінницької області засуджений за ознаками ст.ст. 160 ч.2, 165 ч.2, 84 ч.4, 172, 190 КК України до 6 років 6 місяців позбавлення волі.

22 грудня 2011 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вирок Вінницького районного суду від 07 квітня 2011 року щодо його виправдання за відсутності в його діях складу злочину, залишено без змін.

Вказував, що за час досудового слідства зазнав душевних та фізичних страждань, поніс значні матеріальні збитки, які мають бути відшкодовані державою.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 28 травня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ДКС України на користь ОСОБА_2 84 700 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, що складається із сум, сплачених громадянином у зв'язку з наданням йому юридичної допомоги, зобов'язавши ДКС України списати у безспірному порядку х єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України вказану суму за рахунок і в меєах бюджетних асигнувань, затверджених у Державному бюджеті України на цю мету.

Провадження у справі в частин вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями досудового слідства і суду у розмірі 1 000 000 грн. - закрито.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Судові витрати по справі віднесено на рахунок держави.

Не погодившись із вказаним рішенням, його окремо один від одного, оскаржили ОСОБА_2, заступник прокурора Вінницької області Сухоребрий С.А., ГУ ДКС України у Полтавській області.

ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а саме залишення поза увагою суду належних доказів завданої йому шкоди, просив змінити рішення місцевого суду та стягнути на його користь матеріальну шкоду у розмірі 3 000 000 грн.

Заступник прокурора Вінницької області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а саме недоведеність витрат позивача на правову допомогу, а також наявність рішення, що набрало законної сили за аналогічним спором, просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, у повному обсязі.

ГУ ДКС України у Полтавській області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а саме недоведеність витрат позивача на правову допомогу, просило скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, у повному обсязі

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_2, заступника прокурора Вінницької області Сухоребрий С.А., ГУ ДКС України у Полтавській області підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні

Судове рішення ухвалене у справі не повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що у відношенні ОСОБА_2 29 вересня 1997 року начальником ВДСБЕЗ Липовецького РВ УМВС України у Віниницькій області ОСОБА_4 було порушено кримінальну справу за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 84 ч.2, 172 ч.2 КК України.

01.04.1998 року постановою слідчого Липовецького РВВС ОСОБА_2 було притягнуто в якості обвинуваченого за ст. 165 ч.4 КК України, обрано йому запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд та оголошено у розшук.

21.07.1999 року старшим слідчим СВ Каліновського РВ УМВС відносно позивача порушено кримінальну справу за ст. 141 ч. 2 КК України.

09.08.1999 року старшим слідчим СВ Каліновського РВ УМВС відносно позивача порушено кримінальну справу за ст. 172 ч. 2, 84ч.4 КК України.

09.08.1999 року старшим слідчим СВ Калинівського РВ УМВС винесено постанову, якою ОСОБА_2 обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту та оголошено його у розшук.

Згідно протоколу про затримання від 25.01.2000 року о 17-15 год. позивача було затримано 25.01.2000 року.

01.12.1999 року слідчим Калинівського РВ УМВС України у Вінницькій області ОСОБА_2 пред'явлено обвинувачення за ч. 2 ст.160, ч.2 ст.165, ч. 4 ст. 84, ч. 2 ст. 143, ч. 2 ст. 172 КК України ( в редакції 1960 року).

28.03.2000 року за зазначеними обвинуваченнями прокурором Липовецького району Вінницької області ОСОБА_5 затверджено обвинувальний висновок у кримінальній справі та справу направлено до Липовецького районного суду Вінницької області.

Вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 15.06.2001 року ОСОБА_2 засуджено за ч. 2 ст. 160, ч. 2 ст. 165, ч. 4 ст.84, ч. 2 ст. 172 КК України. На підставі ст. 42 КК остаточно призначене покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі у трудовій колонії посиленого режиму з конфіскацією особистого майна та позбавленням права займати адміністративно-розпорядчі посади строком на 4 роки. Цим же вироком виправдано за ч. 2 ст. 143 КК України ( в редакції 1960 року ) на підставі п. 2 ч.1 ст. 6 КПК України за відсутністю в його діях складу злочину.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 07.11.2001 року вирок Липовецького районного суду Вінницької області від 15.06.2001 року щодо ОСОБА_2 скасовано, а справу направлено на додаткове розслідування. Цією ж ухвалою міру запобіжного заходу щодо нього змінено з утримання під вартою на підписку про невиїзд.

Під час додаткового розслідування, старшим слідчим в ОВС СУ УМВС України у Хмельницькій області ОСОБА_6 винесено постанову від 25.05.2003 року про перекваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_1 з ч. 4 ст. 84, ч. 2 ст. 160, ч. 2 ст. 165 та ч. 2 ст. 172 КК України ( в редакції 1960 року ) відповідно на ч. 4 ст. 191, ст. 246, ч. 2 ст.364 та ч. 2 ст. 366 КК України ( в редакції 2001 року).

У ході судового слідства у справі 05.05.2006 року державний обвинувач на підставі ст. 277 КПК України змінив обвинувачення ОСОБА_2, перекваліфікувавши дії підсудного з ч.4 ст.191 КК України на ч. 2 ст. 191 КК України та виключивши з обвинувачення ст.246, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України.

Вироком Вінницького районного суду від 24.05.2006 року позивача визнано невинуватим за ч. 2 ст. 191 КК України.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 10.08.2006 року вказаний вирок залишено без зміни.

Ухвалою Верховного Суду України від 08.11.2007 року ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 10 серпня.2006 року скасовано, а справу стосовно ОСОБА_2 направлено на новий апеляційний розгляд.

У ході нового апеляційного розгляду 07.02.2008 року ухвалою апеляційного суду Вінницької області задоволено апеляцію державного обвинувача та вирок Вінницького райсуду від 24.05.2006 року скасовано, кримінальну справу стосовно позивача повернуто на новий судовий розгляд зі стадії досудового розгляду.

Постановою Вінницького районного суду від 17.06.2008 року позивача звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 191 КК України, а справу щодо нього закрито у зв'язку із закінченням строків давності.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 07.06.2008 року постанову Вінницького районного суду від 17.06.2008 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд.

Вироком Вінницького районного суду від 16.06.2009 року ОСОБА_2 виправдано за ч. 2 ст. 191 КК України.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 24.09.2009 року виправдовувальний вирок Вінницького районного суду від 16.06.2009 року, а справу направлено на новий судовий розгляд.

Вироком Вінницького районного суду від 27.07.2010 року ОСОБА_2 виправдано за ч. 2 ст. 191 КК України.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 28.10.2010 року зазначений вирок місцевого суду скасовано, кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд.

Вироком Вінницького районного суду від 07.04.2011 року ОСОБА_2 визнано невинуватим та виправдано за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України.

Такий вирок залишений без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 23.06.2011 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22.12.2011 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

ОСОБА_2 відноситься до категорії осіб, яким відшкодовується шкода, в порядку передбаченому ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Ухвалюючи рішення щодо необхідності відшкодування ОСОБА_2, витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягають відшкодуванню суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги, які належним чином доведені.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини.

Посилання апелянтів щодо недоведеності сум сплачених ОСОБА_2 на правову допомогу не узгоджуються з матеріалами справи, а доводи щодо можливості підтвердження сум, сплачених адвокату лише відомостями з книги обліку доходів та витрат або податкової декларації є безпідставними.

Так, з адвокатських угод № 7 та №14, а також квитанцій про оплату послуг адвоката№4371, №2447, №2444, №1212, №2448 (т.1 а.с. 17-20) вбачається, що ОСОБА_2 одержано правову допомогу та сплачено за неї 84 700 грн.

Відповідно до ст.2 ЗУ «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

Відповідно до ч.1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Отже, вказані документи є належними та допустимими доказами, оскільки містять відомості що входять до предмета доказування та одержані без порушення чинного законодавства.

Всупереч вимог ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України апелянтами на надано доказів, які б вказували на невідповідність змісту квитанції про оплату правової допомоги з відомостями з книги обліку доходів та витрат або податкової декларації.

Посилання заступника прокурора Вінницької області на наявність рішення суду, яке набрало законної сили з аналогічного спору щодо недоведеності ОСОБА_2 витрат на правову допомогу є неспроможними, оскільки недоведеність вимог по іншій цивільній справі у спорі між іншими сторонами не вказує на недоведеність позивачем своїх вимог в межах даної цивільної справи.

Проте, стягуючи кошти на користь ОСОБА_2, судом першої інстанції залишено поза увагою, що відповідно до ч.1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою.

Таким чином, витрати на правову допомогу підлягають стягненню з держави Україна, в особі Державної казначейської служби України.

Ухвалюючи рішення про закриття провадження в частин вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями досудового слідства і суду у розмірі 1 000 000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що є рішення, що набрало законної сили у спорі між тими самими сторонами, з того ж предмета і на тих же підставах, а саме рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 02 жовтня 2013 року.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком місцевого суду.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 205 ЦК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Проте, як вбачається зі змісту рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 02 жовтня 2013 року (т.1 а.с. 45) ДКС України не є стороною у справі, а тому положення ст. 205 ЦК України не можуть бути застосовані.

Зі змісту розрахунку позовних вимог ОСОБА_2 вбачається, що він вимагає відшкодування шкоди, пов'язаної з моральними та фізичними стражданнями, заподіяними протиправними діями органів слідства та суду.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Таким чином, у позовних вимогах ОСОБА_2 фактично ставить питання про відшкодування йому моральної шкоди, яку він оцінює в 1 000 000 грн.

Враховуючи, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 02 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили стягнуто з Державного Бюджету України на користь ОСОБА_2 моральну шкоду заподіяну протиправними діями органів слідства та суду, то з метою уникнення її подвійного стягнення, позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо необхідності задоволення його позовних вимог в частині відшкодування витрат на лікування та на поїздки, а також неотриманих доходів, повною мірою повторюють доводи заявлені у суді першої інстанції, яким судом надано належну правову оцінку.

Виходячи з викодаеного, судом першої інстанції внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права ухвалено помилкове рішення в частині стягнення на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу з ДКС України та закриття провадження по справі в частині відшкодування моральної шкоди, яке відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню та ухваленню в цій частині нового рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, заступника прокурора Вінницької області Сухореброго Сергія Анатолійовича, Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області - задовольнити частково.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 28 травня 2015 року в частині стягнення на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу з Державної казначейської служби України та закриття провадження по справі в частині відшкодування моральної шкоди - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України кошти, сплачені на одержання правової допомоги в сумі 84 700 грн.

У задоволенні позову ОСОБА_7 до Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди - відмовити.

В іншій частині рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 28 травня 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: Л.М. Хіль

Судді В.А. Чічіль

В.М. Триголов

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО: