У х в а л а

11 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2015 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 14 липня 2015 року у справі за позовом Бердянської міської ради Запорізької області до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про зобов'язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинного будівництва,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 травня 2015 року в задоволенні позовних вимог Бердянської міської ради Запорізької області відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 14 липня 2015 року рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги Бердянської міської ради Запорізької області задоволено частково: зобов'язано ОСОБА_4 звільнити земельну ділянку площею 38 кв.м, розміром 5,88 х 6,47 м, розташовану на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, шляхом знесення двоповерхової господарчої будівлі, збудованої на місці гаража, зазначеного в технічному паспорті та плані земельної ділянки на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 під літ. «Ф», виготовленому станом на 3 липня 2008 року, та повернути її за належністю Бердянській міській раді Запорізької області у придатному для використання стані. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь Бердянської міської ради Запорізької області 365 грн 40 коп. судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2015 року відмовлено ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою у вказаній справі на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

23 листопада 2015 року ОСОБА_4, за дорученням якої діє ОСОБА_11, звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2015 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 14 липня 2015 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статті 116 і розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України (далі - ЗК України), та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу подання заяви про перегляд зазначених судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 березня, 13 і 26 листопада 2014 року, 2 липня і 30 вересня 2015 року, в яких, на її думку, по-іншому застосовано вказані норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаних судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 року, 17 грудня 2014 року, 10 червня і 7 жовтня 2015 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 21 серпня 2015 року, касаційний суд, відмовляючи у відкритті касаційного провадження, погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що відповідно до вимог статті 212 ЗК України самовільно зайнята відповідачем земельна ділянка підлягає поверненню власникові землі.

Разом з тим у наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ містяться такі висновки:

- в ухвалі від 5 березня 2014 року касаційний суд, залишаючи без змін судові рішення про відмову в задоволенні позовних вимог щодо звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, погодився з їх висновками про те, що позивач не довів факту відхилення від проекту та порушення відповідачем будівельних норм і правил, а також не надав доказів, що будівництво об'єкта здійснювалось відповідачем на земельній ділянці, яка не віднесена до земель житлової й громадської забудови і цільове призначення якої не було змінено в установленому законом порядку;

- в ухвалі від 13 листопада 2014 року касаційний суд, залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції, погодився з його висновком про передчасність вимог позивача щодо захисту його права власності шляхом знесення відповідачами самочинного будівництва, оскільки немає підтвердження неможливості попередньої перебудови самочинного будівництва та відмови відповідачів від її проведення;

- в ухвалі від 26 листопада 2014 року касаційний суд, залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог щодо знесення самочинного будівництва, погодився з його висновком про те, що надбудови та прибудови, зведені відповідачам без отримання належних дозволів, в експлуатацію не введені, є самочинним будівництвом, побудовані на земельній ділянці, не відведеній для цієї мети, крім того, порушують права третьої особи, а тому підлягають знесенню;

- в ухвалі від 2 липня 2015 року касаційний суд, залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції, погодився з його висновком про наявність правових підстав для визнання рішення міської ради в частині передання земельної ділянки в оренду приватному підприємству незаконним та усунення перешкод у користуванні цією земельною ділянкою шляхом повернення її позивачам, оскільки частина спірної земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні позивачів, була вилучена без дотримання вимог земельного законодавства;

- в ухвалі від 30 вересня 2015 року касаційний суд, залишаючи без змін судові рішення, погодився з їх висновками про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо зобов'язання усунути перешкоди у здійсненні права власності на земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованого нерухомого майна, оскільки позивачі не надали доказів на підтвердження того, що будівництво господарської будівлі та паркану здійснюється відповідачами на земельній ділянці позивачів, а також на підтвердження того, що таке будівництво порушує права позивачів.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовими рішеннями, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим регулюванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Крім того, відсутні й підстави для перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2015 року у зв'язку з її невідповідністю викладеним у постановах Верховного Суду України від 6 червня 2012 року, 17 грудня 2014 року, 10 червня і 7 жовтня 2015 року висновкам, оскільки судове рішення, про перегляд якого подано заяву, не суперечить зазначеним висновкам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом Бердянської міської ради Запорізької області до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про зобов'язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинного будівництва за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2015 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 14 липня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

В.М. Сімоненко