Справа №591/9003/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Бурда Б. В.
Номер провадження 22-ц/788/664/15 Суддя-доповідач - Семеній Л. І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Семеній Л. І.,

суддів - Білецького О. М. , Шевченка В. А.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Рижова Сергія Євгеновича

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 січня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6

про стягнення коштів,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 січня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено за необґрунтованістю.

Скасовано заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на майно та грошові кошти ОСОБА_5 та ОСОБА_6, вжиті ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 04 грудня 2014 року.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - адвокат Рижов С.Є., посилаючись на незаконність оскаржуваного рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

При цьому зазначає, що між сторонами спору склались зобов'язальні правовідносини з приводу укладення попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна і земельної ділянки зі сплатою авансу та передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідальності за його невиконання. При цьому, стягнення з відповідачів авансу в судовому порядку не припиняє зобов'язальних правовідносин, оскільки рішення суду на момент звернення позивачки з даним позовом не виконане, а тому законних підстав для відмови у стягненні трьох відсотків річних та інфляційних втрат за невиконання взятих на себе відповідачами зобов'язань суд не мав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 - адвоката Рижова С.Є., який підтримав доводи апеляційної скарги, відповідачки ОСОБА_5 та представника відповідачки ОСОБА_6 - ОСОБА_7., які заперечили проти задоволення скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 25 червня 2012 року між ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено попередній договір про укладення договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки (а.с. 33-35).

За умовами вказаного договору сторони зобов'язались до 01 вересня 2012 року укласти договори купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами та земельної ділянки, на якій він знаходиться у АДРЕСА_1 з відстроченням частини платежу у встановленій законом формі та на умовах визначених договором.

У підтвердження намірів придбати нерухоме майно ОСОБА_3 передала ОСОБА_8, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 136000 грн., еквівалентні 17000 доларів США за встановленим ними курсом 8 грн. за 1 долар США, як попередню оплату (авансовий платіж) в рахунок наступних платежів за основними договорами купівлі-продажу.

В строки, обумовлені попереднім договором, тобто до 01 вересня 2012 року, основні договори купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку не було укладено. Додатковий строк для їх укладення, як це передбачено п.4 попереднього договору, сторонами не визначався.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 Після його смерті відкрилася спадщина на 1/3 частину будинку з надвірними будівлями і спорудами, яку успадкувала його дружина ОСОБА_5

22 жовтня 2012 року, тобто поза межами дії попереднього договору, ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 20000 доларів США по встановленому курсу 8 грн. за 1 долар США, тобто 160000 грн.

У зв'язку з невиконанням умов зазначеного вище попереднього договору, а також безпідставним користуванням ОСОБА_5 і ОСОБА_6 отриманими грошовими коштами, позивачка зверталася до місцевого суду з позовом про стягнення всіх переданих відповідачам коштів. Крім того, позивачка заявляла вимогу про стягнення з відповідачів процентів за користування цими кошами, 3 % річних та інфляційних збитків, обґрунтовуючи ці вимоги положеннями ст. 1214 та ст. 625 ЦК України.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 30 вересня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 кошти в сумі 250666,66 грн., а також частину сплаченого судового збору в сумі 2495,50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 кошти в сумі 45333,34 грн., а також частину сплаченого судового збору в розмірі 462,13 грн.

В іншій частині позову відмовлено за необґрунтованістю.

Вирішуючи спір в частині стягнення з відповідачів 3 % річних та інфляційних збитків, суд першої інстанції зазначав, що укладений між сторонами попередній договір не відноситься до грошового зобов'язання, оскільки його умови передбачали зобов'язання сторін укласти в майбутньому основні договори, а таке зобов'язання не є грошовим у розумінні ст. 625 ЦК України.

За вказаним судовим рішенням були видані виконавчі листи, за якими відкрите виконавче провадження з їх примусового виконання.

Звертаючись з позовними вимогами у даній справі, ОСОБА_3, посилається на те, що рішення суду тривалий час не виконується, в процесі його примусового виконання вона, як стягувач у виконавчому провадженні, фактично є кредитором по відношенню до відповідачів - боржників, а відтак виникло зобов'язання, що відповідає всім ознакам грошового, а тому є підстави для стягнення з відповідачів на її користь 3% річних та інфляційних збитків за період з 11.10.2013 року по 01.12.2014 року.

Відмовляючи у задоволенні цього позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки до ухвалення рішення суду не існувало грошового зобов'язання, а на підставі судового рішення зобов'язальні правовідносини не виникають.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду з наступних підстав.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зазначена стаття міститься в Главі 51 «Правові наслідки порушення зобов'язання. Відповідальність за порушення зобов'язання» Розділу І «Загальні положення про зобов'язання» Книги п'ятої «Зобов'язальне право» Цивільного Кодексу України.

Відповідно, вимоги цієї статті поширюються на будь-які грошові зобов'язання.

За змістом ст. ст. 524, 533 - 535, 625 ЦК України грошовим є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Підставою застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 зазначеного Кодексу, є прострочення боржником грошового зобов'язання. Така відповідальність настає у разі встановлення, що зобов'язання є грошовим, у інших випадках ця норма застосуванню не підлягає (постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 25 червня 2014 р. у справі № 6-25цс14).

У правовідносинах, що склались між сторонами спору, грошові зобов'язання, як самостійний предмет договору, відсутні, оскільки предметом попереднього договору було зобов'язання його сторін вчинити певні дії, а саме укласти правочини купівлі-продажу. Крім того, умовами попереднього договору не передбачено необхідність повернення авансу в разі неукладення основного договору, тобто зобов'язання відповідачів, яке було б виражене в грошовій одиниці сплатити гроші на користь позивачки, яка в свою чергу має право вимагати від них виконання цього обов'язку.

Питання повернення сплачених позивачкою коштів за цим договором у виді авансу, як і питання повернення набутих ОСОБА_5 без достатньої правової підстави коштів поза межами договірних правовідносин, вирішені судовим рішенням, їх стягнення на користь позивачки здійснюється у межах виконавчого провадження, яке, в свою чергу, виключає будь-які грошові зобов'язання між сторонами виконавчого провадження у розумінні положень ст. 625 ЦК України.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, повно й всебічно з'ясував обставини справи, дослідив надані сторонами докази та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

За таких обставин, оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Рижова Сергія Євгеновича, відхилити, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набрала законної сили з моменту її проголошення і з цього дня на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді: