Номер провадження: 22-ц/785/458/15
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д.В.
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Суворова В.О.,

Черевка П.М.,

при секретарі Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 18 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Іллічівської міської ради Одеської області, Товариства з обмеженою відповідальністю будівельна фірма "Моноліт", споживчого кооперативу "Престижний" про визнання договорів оренди недійсними, поновлення права користування земельною ділянкою,-

встановила:

У січні 2013 року позивачі звернулися до суду з позовом до Іллічівської міської ради Одеської області, ТОВ БФ "Моноліт", СК "Престижний", в якому просили визнати договір оренди земельної ділянки загальною площею 3.7999 га, укладений 16 вересня 2009 року Іллічівською міською радою з ТОВ БФ "Моноліт", - недійсним; визнати договір про внесення змін до договору оренди земельної ділянки, укладений 31 травня 2011 року сторонами договору від 16 вересня 2009 року, - недійсним; визнати договір суборенди земельної ділянки площею 1,3822 га, укладений 26 січня 2012 року ТОВ БФ "Моноліт", СК "Престижний", - недійсним; зобов'язати ТОВ БФ "Моноліт", СК "Престижний" привести садибну ділянку площею 0,181 га, на якій знаходиться будинковолодіння, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка знаходиться за адресоюАДРЕСА_1, у попередній, придатний для її цільового використання стан.

Свої вимоги позивачі мотивували тим, що вони є постійними землекористувачами земельної ділянки площею 0,18 га., на якій розташований будинок та надвірні споруди, які перебувають у їх приватній власності.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 18 листопада 2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційних скарг, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір оренди укладався на підставі рішення Іллічівської міської ради від 01 червня 2007 року, яке було діючим на момент здійснення правочину, та з урахуванням вимог, встановлених ст. 203 ЦК України, а тому відсутні правові підстави для визнання його недійсним, так само, як і визнання недійсним договору суборенди.

Крім того, існування спірного договору оренди земельної ділянки від 16.09.2009 року та суборенди земельної ділянки від 26.01.2012 року не порушує прав позивачів. Вимоги позовної заяви ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовується сторонами, що співвласниками будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 (52/100 частин), ОСОБА_5 (6/25 части) та ОСОБА_4 (6/25 частин), що підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок (а.с.8,т.1). Домоволодіння розміщене на земельній ділянці площею 0,181 га.

Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і правил (ст. 39 ЗК України).

01 червня 2007 року Іллічівською міською радою було прийнято рішення № 240/26-V "Про передачу в оренду ТОВ БФ "Моноліт" земельної ділянки".

На підставі зазначеного рішення 16.09.2009 року між Іллічівською міською радою та ТОВ БФ "Моноліт" укладено договір оренди земельної ділянки площею 3,7999 га (а.с.109-123, т.1), з наступним внесенням 31 травня 2011 року змін до договору, за якими розмір земельної ділянки, що передана у користування ТОВ БФ "Моноліт", зменшувався до 3,4342 га (а.с.114, т.1). При цьому, земельну ділянку площею 0,3657 га було виключено із земель, що знаходяться в оренді у ТОВ БФ "Моноліт".

26 січня 2012 року між ТОВ БФ "Моноліт" та СК "Престижний" було укладено договір суборенди землі (а.с.13,т.1).

Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги посилання позивачів на те, що право землекористування ОСОБА_3 виникло ще за часів дії Земельного кодексу 1970 року, оскільки доказів, які б підтверджували зазначене, не було надано.

Рішенням Київської районної ради депутатів трудящихся від 1966 року № 292 за чоловіком позивачки ОСОБА_3- ОСОБА_7 було визнано право особистої власності на домоволодіння в с. Старе Бугово, але в рішенні не вказано номер будинку,не вказана назва вулиці, на якій цей будинок знаходиться, та будь-які інші характеристики цього житлового будинку. При цьому, як стверджує позивач ОСОБА_3, цей будинок було придбано ними у власність шляхом укладання договору купівлі-продажу, але зазначений договір так і не було надано позивачами до суду.(а.с.7, т.1).

Крім того, в жодному з документів, що надавались позивачами до суду в якості доказу їх права користування земельною ділянкою у розмірі 0,18 га, відсутня будь-яка інформація про спірну земельну ділянку.

Будь-яких документів, датованих більш пізніми датами, з уточненнями щодо присвоєння адреси та ідентифікації саме того будинку, що зараз розташований на спірній земельній ділянці, позивачами до суду також не надано.

Відповідно до ст. 15 ЗК УРСР 1970 року, окрім безстрокового землекористування, право на яке виникало тільки у колгоспів, було передбачено тимчасове, короткострокове землекористування, яке, за загальним правилом, не повинно перевищувати 10 років.

Земельний Кодекс УРСР 1970 року не передбачав автоматичного переходу прибудинкової земельної ділянки при зміні власника будинку.

Згідно зі ст.70 ЗК УРСР набуття права власності на жилий будинок і господарські будівлі, належні до цього колгоспного двору, не дає права на користування присадибною земельною ділянкою в розмірі, якою користувався колгоспний двір.

Відповідно до ч. 3 ст. 78 ЗК УРСР 1970 року робітникам, що мешкали у сільській місцевості та не були членами колгоспу на поливних землях розмір земельної ділянки зменшувався до 0,08 га.

Позивачами не заперечувалося, що апелянт та її родина з 1980-х років не були колгоспниками, що також підтверджується листом РГСГПОП "Мрія" від 24.06.2014 року № 9, який міститься в матеріалах справи.

Таким чином, за нормами ЗК УРСР 1970 року позивачі не мали права користуватися земельною ділянкою в розмірі, якому зазначають у позовній заяві.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на момент вступу в дію ЗК України 1990 року особи, що не були колгоспниками мали право користуватися земельною ділянкою у розмірі, що не перевищує 0,08 га.

Відповідно до ст.ст. 7, 23 ЗК (в редакції 1990 року) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності.

Згідно зі ст. 116 ЗК України (станом на 01.06.2007 року) громадяни набували права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням відповідних виконавчих органів. Але зазначене право виникало тільки після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (ч. 1 ст. 125 ЗК України).

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчувалося державними актами. Форми державних актів затверджувалися Кабінетом Міністрів України (ч. 1 ст. 126 ЗК України, станом на 01.06.2007 року).

Після змін, внесених у ЗК України в червні 2007 року, ч. 3 ст. 125 ЗК України встановлювала вимогу, що приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. А вилучення таких земельних ділянок виконується тільки за згодою землекористувачів на підставі відповідних рішень (ч. 1, 2 ст. 149 ЗК України).

З довідки Відділу Держземагенства у м. Іллічівську Одеської області № 30-30-6/3495 від 05 листопада 2014 року вбачається, що згідно наявних у відділі Книг реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою та других примірників державних актів станом на 31 грудня 2012 року відсутня інформація щодо реєстрації правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності або користування землею за ОСОБА_3 на території Іллічівської міської ради Одеської області (а.с.80, т.2).

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували право власності або право користування земельною ділянкою ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Зазначена у довідці інформація не суперечить довідці від 2003 року, що свідчить про використання позивачами земельної ділянки у розмірі 0,18 га без відповідних правовстановлюючих документів.

Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги висновок судово-технічної експертизи № 15730/23 від 30.03.2012 року, оскільки з висновку вбачається, що документами, які підтверджують право користування земельною ділянкою, та були покладені в основу проведення експертизи є рішення Виконавчого комітету Київської районної ради депутатів трудящихся м. Одеси № 292 від 26 квітня 1966 року; свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння за чоловіком позивачки ОСОБА_7 рішення народного суду м. Іллічівська Одеської області від 29.05.1967 року; свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 червня 2005 року та від 22 листопада 2008 року; технічний звіт ГП "ЦГЗК" від 2011 року.

Колегія суддів звертає увагу, що жоден з наведених документів не підтверджує право користування позивачем земельної ділянки. Крім того, технічна документація на земельну ділянку має розроблятись на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування, наявність якого позивачами не доведена.

Посилання позивачів на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2013 року щодо скасування рішення Іллічівської міської ради про надання в оренду земельної ділянки ТОВ БФ "Моноліт" є необґрунтованим, оскільки за даним рішенням рішення ради було скасоване, але не визнано недійсним, що в розумінні з п. "г" ч.3 ст. 152 ЗК України могло виступати одним із способів захисту прав на землю. Більш того, рішення по суті ще не вирішено, оскільки зазначена справа знаходиться в провадженні Вищого адміністративного суду України (а.с.20,т.2), а за аналогічною справою ОСОБА_9, було відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЗУ "Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Спірний договір оренди земельної ділянки між ТОВ "БФ "Моноліт" та Іллічівською міською радою був укладений на підставі діючого рішення Іллічівської міської ради Одеської області № 240/26-V від 01.06.2007 року та зареєстровано у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовими рішеннями у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ті обставини.

Так, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 жовтня 2014 року по аналогічній справі за позовом ОСОБА_9 до осіб, що є відповідачами у даній справі, а саме: Іллічівської міської ради, ТОВ БФ "Моноліт", СК "Престижний", про визнання недійсними договорів оренди та суборенди земельних ділянок, скасування записів про реєстрацію договорів оренди та суборенди залишено без змін рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 24 червня 2014 року, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог у зв'язку із відсутністю порушень ст. 205, ст. 215 ЦК України при укладанні договорів оренди та суборенди земельної ділянки між ТОВ БФ "Моноліт" та Іллічівською міською радою від 16 вересня 2009 року (а.с.75-79, т.2). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.11.2014 року було відмовлено у відкритті провадження за касаційною скаргою ОСОБА_9.

Таким чином, з урахуванням ч. 3 ст. 61 ЦПК України, судовим рішенням суду апеляційної інстанції, що набрало законної чинності, встановлено обставину, що не потребує додаткового доведення відносно осіб, що є відповідачами у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 , 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. У свою чергу ст. 203 ЦК України містить вичерпний перелік загальних умов додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" також передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Спірний договір оренди, укладався на підставі рішення Іллічівської міської ради від 01 червня 2007 року, що був діючим на момент здійснення правочину, та з урахуванням вимог, встановлених ст. 203 ЦК України, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для визнання його недійсним, так само, як і визнання недійсним договору суборенди.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при укладанні договорів оренди земельної ділянки між Іллічівською міською радою та ТОВ БФ "Моноліт", та договору суборенди між ТОВ БФ "Моноліт" та СК "Престижний" не вбачається порушень ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дослідивши усі матеріали справи, ухвалив обґрунтоване, законне рішення, яке скасуванню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК України, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 18 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

І.А. Артеменко

П.М. Черевко

В.О. Суворов