УХВАЛА

іменем україни

08 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 08 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з квітня 2004 року по липень 2012 року знаходилась в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають малолітніх дітей: сина ОСОБА_6, 2004 року народження та дочку ОСОБА_7, 2006 року народження, які після розірвання шлюбу залишились проживати з нею. 4 листопада 2009 року на ім'я ОСОБА_4 на всю сім'ю було видано ордер на квартиру АДРЕСА_1, в якій вони були зареєстровані, проте вони зразу же не вселились, оскільки квартира потребувала ремонту, тому вони проживала у квартирі батьків відповідача. Після закінчення ремонту квартири вони перевезли речі до нової квартири та певний час проживали в ній. Після цього за пропозицією відповідача вони здавали квартиру в оренду. Після розірвання шлюбу між ними склалися неприязні стосунки і вона з дітьми була вимушена переїхати до своїх батьків. Вселитись до спірної квартири вона з дітьми не може, оскільки відповідач їй заборонив, змінив замки в квартирі, незважаючи на те, що там знаходяться її та дітей речі і вона сплачує комунальні платежі.

У зв'язку з наведеним позивач просила поновити її та дітей порушене право на користування зазначеною вище квартирою, зобов'язати відповідача усунути їй та дітям перешкоди у користуванні квартирою та вселити до квартири.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 грудня 2014 року позов задоволено. Вселено ОСОБА_3 разом з малолітніми дітьми: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до квартири АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити їм перешкоди у користуванні зазначеною квартирою. Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 08 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, районний суд виходив із того, що припинення сімейних відносин не позбавляє позивачку з дітьми проживати та користуватися спірною квартирою, перешкоди в чому їм чинить відповідач, а місцем проживання малолітніх дітей є місце проживання їх батьків, у тому числі й відповідача.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають фактичним обставинам справи, наявним доказам, яким дана належна правова оцінка (ст. 212 ЦПК України) й вимогам закону.

Скасовуючи рішення першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, позивачка з дітьми лише формально зареєстрована у спірній квартирі, проте до неї не вселялась, оскільки проживала у квартирі батьків відповідача, а потім - своєї матері. У зв'язку з цим спірна квартира не була її постійним місцем проживання, спільного господарства з відповідачем вона не вела, тому її право й не було порушене, а тому не потребує захисту.

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Судами встановлено, що з 24 квітня 2004 року по 9 липня 2012 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 знаходилась в зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітніх дітей: сина ОСОБА_6, 2004 року народження та дочку ОСОБА_7, 2006 року народження, які після розірвання шлюбу залишились проживати з матір'ю. 4 листопада 2009 року на ім'я ОСОБА_4 на всю сім'ю було видано ордер на квартиру АДРЕСА_1, в якій сторони були зареєстровані.

Також судами встановлено, що в квартирі за рахунок коштів сімейного бюджету проводився ремонт, після якого до квартири були завезені речі сторін та їх дітей, вони проживали у квартирі. Після цього вони спільно вирішили здавати квартиру в оренду, тому сторони певний час проживали на квартирі у своїх батьків.

Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом із ним, користуються нарівні із ним усіма правами та несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо вказані особи перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати у займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Статтею 65 ЖК УРСР передбачено, що особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї наймача права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Апеляційний суд, відмовляючи в позові, у порушення наведених норм права не звернув уваги на те, що між сторонами була угода, і вона була виконана, про здавання квартири в оренду після того, як вони до неї вселились. Тобто вони спільно встановили порядок користування квартирою.

Оскільки відповідач чинив позивачці та дітям перешкоди у користуванні спірною квартирою, змінив замки в ній, що судом першої інстанції безспірно було встановлено з дотриманням норм ЦПК України, то позивачка правомірно місцевим судом вселена до квартири, в якій зареєстрована.

При цьому посилання апеляційного суду на те, що права позивачки та права дітей не були порушені, тому вони й не підлягають захисту, є такими, що не відповідають як фактичним обставинам справи, так і нормам процесуального та матеріального права.

Крім того, колегія суддів звертає уваги на те, що відповідач не заявляв позовних вимог про визнання позивачки та дітей такими, що втратили право користування квартирою, тим самим визнавав за ними це право.

Також відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Отже, малолітні діти мають право на проживання у квартирі, де проживає їх батько. Цим самим захищається права малолітніх дітей.

Таким чином, повно встановивши дійсні обставини справи, дослідивши та належним чином оцінивши надані сторонами докази згідно вимог ст. 212 ЦПК України, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - задовольнити.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 08 квітня 2015 року скасувати, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 грудня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик