Провадження № 22-ц/783/2717/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретаря: Глинського О.А.,

з участю: позивача ОСОБА_2, представника відповідача - Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» - Титаренка Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 1 квітня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут», з участю третьої особи - Львівської прокуратур з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері, про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

встановила:

рішенням Галицького районного суду м. Львова від 01 квітня 2014 року в задоволені вказаному вище позові відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 червня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 01 квітня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 лютого 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 16 червня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.96).

Рішення районного суду оскаржив ОСОБА_2, просить його скасувати й ухвалити нове, яким задовольнити його вимоги, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що суд прийшов до хибного висновку про відсутність підстав для задоволення його вимог, оскільки, як зазначає апелянт, на час звернення до суду із зазначеним позовом рішення суду про стягнення з відповідача коштів не було виконане і в цьому є вини відповідача. Крім того, апелянт посилається на те, що судом неправильно застосована ст. 117 КЗпП України, а він надав належні докази на підтвердження своїх вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу - позивача ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, представника відповідача - Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» - Титаренка Ю.В. на заперечення апеляційної скарги, вивчивши обставини та матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволені вимог позивачу, районний суд виходив з того, що позивачем не доведені вимоги та відсутність вини відповідача, оскільки в останнього не було можливості виплатити позивачу кошти, оскільки такі знаходились під арештом.

З таким висновком колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Встановлено, що 27 червня 2012 року Галицьким районним судом м. Львова винесено рішення, яким позов ОСОБА_4, поданого в інтересах ОСОБА_2, задоволено. Стягнуто з ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» на користь ОСОБА_2 заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у період із 01 січня 2007 року по 05 вересня 2011 року у розмірі 52 074,13 грн.; вихідну допомогу у розмірі 12 393,66 грн.; компенсацію втраченої частини грошових доходів за період із січня 2007 року по вересень 2011 року включно у зв'язку із порушенням термінів їх виплати у розмірі 10 056,44 грн.; середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у період із 05 вересня 2011 року по 27 червня 2012 року у розмірі 37 907,85 грн. (а.с.6-7).

Заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 березня 2013 року задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто з ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» на користь позивача середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 червня 2012 року по 28 березня 2013 року в розмірі 36 716,05 грн. (а.с.29, 30).

Із наявної в матеріалах справи постанови про закінчення виконавчого провадження від 06 лютого 2014 року головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області Сіщука В.В., слідує, що такою було закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/1304/365/12, виданого 29 жовтня 2012 року на підставі рішення Галицького районного суду м. Львова 27 червня 2012 року про стягнення з ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» на користь ОСОБА_2 заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у період із 01 січня 2007 року по 05 вересня 2011 року у розмірі 52 074,13 грн.; вихідної допомоги у розмірі 12 393,66 грн.; компенсації втраченої частини грошових доходів за період із січня 2007 року по вересень 2011 року включно у зв'язку із порушенням термінів їх виплати у розмірі 10 056,44 грн.; середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у період із 05 вересня 2011 року по 27 червня 2012 року у розмірі 37 907,85 грн., у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом 04.02.2014 р. (а.с.38).

Таким чином встановлено, що на час звернення позивача із зазначеним позовом рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 червня 2012 року не було виконане, а було виконане лише 04 лютого 2014 року.

Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначеній статті строк виплатити не оспорюванну ним суму.

Стаття 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Таким чином, зазначені правові норми вказують на те, що установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимоги про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 дано офіційне тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу.

Конституційний Суд України визначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Таким чином, Конституцій Суд України зазначив, що саме по собі ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати у разі його невиконання не звільняє роботодавця від відповідальності згідно зі ст.117 КЗпП.

Аналіз вищенаведеного свідчить про те, що середній заробіток у зв'язку з несвоєчасним розрахунком у розмірі, передбаченому ст.117 КЗпП, стягується по день фактичного розрахунку. Наявність рішення суду про стягнення належних звільненому працівникові сум та звернення позивача з виконавчим листом до державної виконавчої служби для його примусового виконання не звільняє роботодавця від зобов'язання виплатити середній заробіток у зв'язку з несвоєчасним розрахунком під час звільнення.

Верховний Суду України в своїй постанові від 3 липня 2013 року (справа № 6-60 цс13) зазначив, що згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Обчислення (визначення) розміру середнього заробітку працівника передбачено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. №100 (далі - Порядок), є обов'язковими для застосування на підприємствах, в установах, організаціях усіх форм власності і господарювання.

Відповідно до абзацу 3 п. 2.2 Порядку № 100, середньомісячна зарплата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Звідси випливає, що розрахунковим періодом вважатимуться два повністю відпрацьовані місяці, які передують місяцю, в якому працівника звільнили. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 27 червня 2012 року встановлено середньоденний заробіток позивача і такий становить 113,95 коп.

Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток з 29 березня 2013 року по день фактичного розрахунку - 04 лютого 2014 року.

Відповідно до листів Мінсоцполітики від 21.08.2012 р. № 9050/0/14-12/13 та від 04.09.2013 р. № 9884/0/14-13/13 про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2013 р. та 2014 р., за спірний період з 29 березня 2013 року по 04 лютого 2014 року кількість робочих днів становить 217 робочих днів.

А тому, до стягнення з відповідача підлягає 29 067 грн. 15 коп. (217 х 133,95).

Згідно зі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Враховуючи, що позивача, на користь якого ухвалено рішення, було звільнено від сплати судового збору, він підлягає стягненню в дохід держави з відповідача, а це становить 290 грн. 67 коп.

Сама по собі відсутність коштів у роботодавця, арешт його коштів, пов'язана з його господарською діяльністю та тривалість періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби не може свідчити про відсутність вини роботодавця у невиплаті працівникові коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку виплатити працівнику належні йому кошти.

Відповідно до ч.2 ст.314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 305, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 2, 4 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 1 квітня 2014 року задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 1 квітня 2014 року скасувати і ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 березня 2013 року по 06 лютого 2014 року в сумі 29 067 (двадцять дев'ять тисяч шістдесят сім) грн. 15 коп. та 290 грн. 67 коп. судового збору в дохід держави.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : Бакус В.Я.

Судді: Гірник Т.А.

Левик Я.А.