У х в а л а

іменем україни

12 серпня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Ситнік О.М.,

Мартинюка В.І., Ступак О.В.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, Шандрівська сільська рада Миронівського району Київської області, приватний нотаріус Коростишівського нотаріального округу Яворенко Ірина Іванівна, приватні нотаріуси Київського міського нотаріального округу: Гнідюк Олександр Борисович, Кочерга Ганна Григорівна, ОСОБА_11, про визнання правочинів недійсними, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою представника ОСОБА_7 - ОСОБА_12, на рішення апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання правочинів недійсними, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, посилаючись на те, що унаслідок протиправних дій відповідачів незаконно позбавлена права на отриману у спадок за заповітом квартиру АДРЕСА_1.

Уточнивши під час розгляду справи позовні вимоги, ОСОБА_3 просила визнати недійсною довіреність, видану від імені ОСОБА_13 на ім'я ОСОБА_4, посвідчену 25 грудня 2004 року головою Шандрівської сільської ради Миронівського району Київської області Шевченком С.І. за № 873, а також довіреність від імені ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_5, посвідчену 13 серпня 2005 року приватним нотаріусом Коростишівського районного нотаріального округу Яворенко І.І. та зареєстровану в реєстрі за № 2203, дублікат якої видано 7 листопада 2005 року приватним нотаріусом Коростишівського районного нотаріального округу Яворенко І.І. та зареєстровано в реєстрі за № 2982 на підставі ст. 228 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844741/ed_2013_10_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 7 листопада 2005 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком О.Б., зареєстрований у реєстрі за № 14795, та визнати за нею право власності на вказану квартиру у порядку спадкування й витребувати її з незаконного володіння

ОСОБА_7

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року скасовано, позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсною довіреність від імені ОСОБА_13 на ім'я ОСОБА_4, посвідчену 25 грудня 2004 року головою Шандрівської сільської ради Миронівського району Київської області Шевченком С.І. за № 873.

Визнано недійсною довіреність від імені ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_5, посвідчену 13 серпня 2005 року приватним нотаріусом Коростишівського районного нотаріального округу Яворенко І.І. та зареєстровану в реєстрі за № 2203, дублікат якої видано 7 листопада

2005 року приватним нотаріусом Коростишівського районного нотаріального округу Яворенко І.І. та зареєстровано в реєстрі за № 2982.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 7 листопада 2005 року між ОСОБА_5 від імені ОСОБА_13 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком О.Б., зареєстрований у реєстрі за № 14795.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на спадкове майно, а саме - на квартиру АДРЕСА_1.

Витребувано квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_7

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 - ОСОБА_12, просить рішення апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2015 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, і залишити в силі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року, що було помилково скасоване.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із безпідставності та недоведеності вимог ОСОБА_3

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції, виходив із того, що довіреності від імені ОСОБА_13 та від імені ОСОБА_4 в інтересах останнього є недійсними, оскільки посвідчені із порушеннями вимог чинного законодавства, а відтак - договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений на їх підставі, також є недійсним, та за таких обставин за спадкоємцем ОСОБА_3 підлягає визнанню право власності на спірну квартиру, яка має бути витребувана із чужого незаконного володіння.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Судами встановлено, що 24 грудня 2004 року ОСОБА_13 було складено заповіт, за яким він заповідав усе своє майно ОСОБА_3

Вказаний заповіт посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лисань С.С. та зареєстровано в реєстрі за

№ 4815.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_13 помер.

Після смерті ОСОБА_13 заповіт було оскаржено

ОСОБА_16 та ОСОБА_17, які є тітками померлого, проте у задоволенні позовних вимог останніх про визнання заповіту недійсним рішенням суду було відмовлено.

28 березня 2005 року на підставі заяви ОСОБА_3 Восьмою Київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу та 11 лютого 2008 року позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на грошові вклади та свідоцтво про право на спадщину за заповітом на прості іменні акції.

Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 позивач не отримала, оскільки за наданими до нотаріальної контори КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» даними вказана квартира була продана ОСОБА_13 7 листопада 2005 року.

25 грудня 2004 року головою Шандрівської сільської ради Миронівського району Київської області було посвідчено довіреність ОСОБА_13 на ім'я ОСОБА_4 на розпорядження усім майном та укладання всіх дозволених законом угод по керуванню, розпорядженню, відчуженню та придбанню майна, з правом передоручення.

13 серпня 2005 року ОСОБА_4, який діяв від імені ОСОБА_13 на підставі довіреності від 25 грудня 2004 року, видав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_5 управляти та розпоряджатися усім належним ОСОБА_13 майном. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Коростишевського районного нотаріального округу Яворенко І.І. та зареєстрована в реєстрі за № 2203.

При цьому передоручення відбулося після смерті особи, в інтересах якої видана довіреність.

7 листопада 2005 року приватним нотаріусом було видано дублікат зазначеної довіреності за реєстровим номером № 2982.

7 листопада 2005 року між ОСОБА_5, який діяв від імені ОСОБА_13 на підставі вказаної довіреності, та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_6 купив належну ОСОБА_13 квартиру АДРЕСА_1. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюк О.Б.

ОСОБА_6 у свою чергу 30 листопада 2005 продав спірну квартиру ОСОБА_18 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кочергою Г.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 3167.

У подальшому, 6 червня 2007 року, квартиру було реалізовано з прилюдних торгів, переможцем яких стала ОСОБА_11 та отримала свідоцтво про право власності на вказану квартиру й 25 лютого 2013 року відчужила за договором купівлі-продажу спірну квартиру ОСОБА_7

Статтею 396 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843448/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень

гл. 29 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843436/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Відповідно до ст. 387 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843438/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 26 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень ч. 1ст. 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>. Оскільки відповідно до ст. 1218 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844323/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене ст. 388 ЦК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>, переходить до спадкоємців власника.

Таким чином, захист порушеного права можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1>, які дають право витребувати у набувача це майно.

Разом із тим, віндикація як спосіб захисту права власності застосовується, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого

2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до ст. 387 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843438/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> та ч. 3 ст. 10 ЦПК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1766/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Отже, право на звернення до суду з вимогою про витребування майна від набувача має власник цього майна.

Апеляційний суд на порушення ст. ст. 213, 214, 303, 304, 316 ЦПК України вимог зазначених норм матеріального закону не врахував, доводів та заперечень сторін не перевірив, не встановив і не зазначив у рішенні, з урахуванням того, що свідоцтво про право власності ОСОБА_3 не отримувала, чи набула позивач, як спадкоємець ОСОБА_13, право власності на спірну квартиру та, відповідно, не визначився, чи має вона право на витребування вказаної нерухомості.

Також судом апеляційної інстанції належним чином не обґрунтовано та не вмотивовано висновок щодо посвідчення 25 грудня 2004 року довіреності від імені ОСОБА_13 на ім'я ОСОБА_4 із порушенням вимог чинного законодавства, не наведено на підтвердження цього належних і допустимих доказів, крім листа Шандрівської сільської ради Миронівського району Київської області, який не був предметом дослідження у суді першої інстанції. Зазначаючи про недійсність договору купівлі-продажу, укладеного на підставі недійсних довіреностей, апеляційний суд не дав оцінки тому факту, що такий договір укладено після смерті довірителя.

Крім того, поза увагою апеляційного суду залишилося те, що спірна квартира 6 червня 2007 року була продана з прилюдних торгів у порядку виконання рішення суду, що в силу вимог ч. 2 ст. 388 ЦК України унеможливлює витребування такого майна.

Таким чином, суд апеляційної інстанції повно і всебічно не з'ясував фактичних обставин справи щодо заявлених позовних вимог, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги та заперечення сторін та якими доказами вони підтверджуються, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Разом з тим не може залишатися в силі й рішення суду першої інстанції з наступних підстав.

Так, у порушення вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України, згідно з якою висновки ' і мотиви, з яких скасовані рішення, є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T102453?edition=2010_07_07>, суд першої інстанції не врахував висновків ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 18 грудня 2013 року, якою були скасовані попередні судові рішення у даній справі й не з'ясував предмет і підстави заявленого ОСОБА_3 позову, які права і законні інтереси позивача порушені й яким чином вони можуть бути відновлені, не перевірив відповідність обраного позивачем способу захисту порушеного права вимогам ст. 16 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843047/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>, унаслідок чого в достатньому обсязі не встановив характер спірних правовідносин і правову норму, що підлягає застосуванню до них.

У порушення вимог ст. 10 ЦПК України суд взагалі не сприяв повному і всебічному з'ясуванню дійсних обставин справи, та не роз'яснив позивачу право на зміну й уточнення позовних вимог.

Крім того, поза увагою судів як першої так і апеляційної інстанції залишилося те, що вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного 7 листопада 2005 року між ОСОБА_5, який діяв від імені ОСОБА_13 на підставі довіреності, та ОСОБА_6, були предметом судового розгляду й рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 11 січня 2012 року у задоволенні таких вимог було відмовлено (т. 2 а.с. 57), й відповідно - судами не з'ясовано питання щодо наявності підстав, передбачених ст. 205 ЦПК України для закриття провадження у справі в частині вказаних вимог.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу вимог ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_12 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 жовтня

2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2015 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, Шандрівська сільська рада Миронівського району Київської області, приватний нотаріус Коростишівського нотаріального округу Яворенко Ірина Іванівна, приватні нотаріуси

Київського міського нотаріального округу: Гнідюк Олександр Борисович,

Кочерга Ганна Григорівна, ОСОБА_11, про визнання правочинів недійсними, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: О.І. Євтушенко

В.І. Мартинюк

О.М. Ситнік

О.В. Ступак