АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження : 22ц/790/5512/15 Головуючий 1-ї інстанції - Губська Я.В.
Справа № 2-640/8988/14 Доповідач - Шевченко Н.Ф.
Категорія : договірне.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Шевченко Н.Ф.

суддів - Пономаренко Ю.А., Івах А.П.

при секретарі - Каплоух Н.Б.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними та звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2014 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними та звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позову посилався на те, що у травні 2008 року ОСОБА_2 позичив ОСОБА_3 57 500 доларів США, про що було укладено нотаріально посвідчений договір позики.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за договором позики між сторонами було укладено іпотечний договір, за яким ОСОБА_3 передав позивачу в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1

Пізніше, в період з травня 2008 року по жовтень 2009 року ОСОБА_3 ще чотири рази додатково позичав гроші у ОСОБА_2, про що укладено нотаріально посвідчені додаткові договори та у зв'язку з чим борг ОСОБА_3 збільшився на 134 500 доларів США, а загалом складає 192 500 доларів США. При цьому, у зв'язку із укладанням додаткових договорів до основного договору в частинах збільшення суми позики одночасно вносились відповідні зміни і до іпотечного договору.

Крім того, у липні 2012 року ОСОБА_2 стало відомо, що заочним рішенням Київського районним судом м. Харкова від 17 лютого 2012 року за ОСОБА_4 визнано право власності на будинок, який ОСОБА_3 передав йому в іпотеку, яке рішенням апеляційного суду Харківської області від 14 серпня 2013 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання права власності на іпотечне майно відмовлено.

При цьому стало відомо і про те, що у грудні 2012 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку, предмет іпотеки був відчужений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5, яка у свою чергу у червні 2013 року вдруге відчужила предмет іпотеки на користь ОСОБА_6, про що між ними також було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку.

В свою чергу, ОСОБА_6 втретє відчужив предмет іпотеки на користь ОСОБА_1, про що було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку.

Вказані договори щодо відчуження іпотечного майна позивач просив визнати недійсними, оскільки своєї згоди як іпотекодержатель на відчуження іпотечного майна не надавав, а також, для збереження іпотечного майна в належному стані, просив вжити заходи забезпечення предмета іпотеки і передати йому в управління до моменту реалізації за визначеною ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедурою продажу.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2014 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку від 28 грудня 2012 року.

Визнано недійсним укладений між ОСОБА_5, від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_8 та ОСОБА_6 нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку від 01 червня 2013 року.

Визнано недійсним укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку від 22 серпня 2013 року.

В рахунок задоволення вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 за договором позики від 05 травня 2008 року в редакції відповідно до додаткового договору №4 від 30 жовтня 2009 року на суму 3 164 509 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 180,4 кв.м., житловою площею 106,7 кв.м., який знаходиться на земельній ділянці площею 732 кв.м., на якій розташовані житловий будинок літ.С-2, огорожа №1, 2 шляхом застосування визначеної ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю ОСОБА_2 права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або належним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу.

Передано предмет іпотеки - зазначений житловий будинок з надвірними будівлями за вказаною адресою в управління позивача на період до його реалізації за процедурою продажу.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачені витрати по оплаті судового збору в розмірі 243,60 грн. по 48,72 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, а також стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму сплаченого судового збору.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом норм процесуального і матеріального права та неповне з'ясування обставин справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для їх задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив постановивши рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті, районний суд повно й всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з наявної непогашеної заборгованості відповідача ОСОБА_3 перед позивачем та права останнього звернути стягнення на предмет іпотеки, а також незаконного відчуження предмету іпотеки без згоди іпотекодержателя.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Загальні умови виконання зобов'язань передбачені ст. 526 ЦК України. Згідно цієї правової норми зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порушенням зобов'язання згідно зі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Правові наслідки порушення зобов'язань передбачені ст. 611 ЦК України. За змістом цієї правової норми у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Статтею 589 ЦК України, ст.ст. 7, 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання, в тому числі й що стосується відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'занням і зверненням стягнення на предмет іпотеки, а також збитків, завданих порушенням основного зобов'язання чи умов іпотечного договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно керувався зазначеними вище нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та умовами укладених між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 договору позики та додаткових договорів до договору позики на загальну суму 192 000 доларів США, а тому встановивши факт неналежного виконання позичальником своїх договірних зобов'язань, що підтверджується судовими рішеннями, звернув на предмет іпотеки - заставлене нерухоме майно шляхом надання права іпотекодержателю ОСОБА_2 реалізувати це нерухоме майно в рахунок погашення заборгованості за договором позики, як те передбачено діючим законодавством та умовами укладених між сторонами договору позики та іпотечного договору.

Матеріали справи свідчать про те, що 05.05.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір позики на суму 57 500 доларів США, який зареєстровано в реєстрі за № 1564 (т.1 а.с.14).

На забезпечення виконання зобов'язань щодо повернення вказаного боргу відповідач ОСОБА_3 передав позивачу в іпотеку належний йому житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 180,4 кв. м., житловою площею 106,7 кв. м., який знаходиться на земельній ділянці площею 732 кв. м., про що між ними в цей же день 05.05.2008 року було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Даний договір посвідчено нотаріально, зареєстровано в реєстрі за № 1566 і накладено заборону відчуження до припинення дії іпотечного договору, про що внесено запис до Державного реєстру іпотек за № 7130116 (т.1 а.с. 19-25).

Пунктом 3 іпотечного договору, який сторонами укладено у формі Договору про задоволення вимог іпотеко держателя, встановлено, що предметом іпотеки є: житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 180,4 кв. м., житловою площею 106,7 кв. м., який знаходиться на земельній ділянці площею 732 кв. м.

З огляду на зазначене доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять безпосередньо договору іпотеки є безпідставними і спростовуються вищезазначеним Договором

Судом встановлено, що заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29.07.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 03.03.2014 року, стягнуто із відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 05.05.2008 року в редакції відповідно до додаткового договору № 4 від 30.10.2009 року в розмірі 1 374 796 грн. 00 коп., проценти за користування позикою - 551 959 грн. 05 коп., 3% річних від простроченої суми боргу 125 313 грн. 45 коп., неустойку - 1 109 000 грн. 00 коп., усього - 3 161 068 грн. Також вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 2 174 грн. 45 коп. та сплачені позивачем витрати по оплаті судового збору в розмірі 3 441 грн. (т.1а.с.117-119).

Оскільки встановлено, що боржник ОСОБА_3 свої зобов'язання по виконанню умов договорів позики не виконав, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судом також встановлено, що заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2012 року задоволений позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання дійсним укладений 16.12.2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, та визнано за ОСОБА_4 право власності на вказаний будинок (т.1а.с.36).

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 14.08.2013 року за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7, заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2012 року скасовано, а в задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок відмовлено (т.1а.с.108-112).

Оскільки судове рішення скасовано, то воно не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

За таких обставин ОСОБА_4 став власником квартири під час дії рішення суду, ухваленого щодо цього нерухомого майна, яке у подальшому скасовано. Отже, майно вибуло з володіння іпотекодержателя поза його волею.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець виключно на підставі згоди іпотекодержателя має право: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України, є підставою недійсності правочину, як зазначено у частині першій статті 215 ЦК України.

Положення ст. ст. 9, 12, 23 Закону України «Про іпотеку» в сукупності з нормами ст. ст. 203, 215, 586, 592 ЦК України спрямовані перш за все на захист та реалізацію прав іпотекодержателя.

Згідно із роз'ясненнями, наданими у п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» та відповідно до прямої вказівки закону (ст. 12 Закону України «Про іпотеку») окремі правочини щодо іпотечного нерухомого майна, вчинені без згоди іпотекодержателя, можуть бути визнані недійсними за позовом іпотекодержателя. Так, правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

З огляду на зазначене доводи апелянта про те, що рішення суду в частині визнання недійсними договорів відчуження іпотечного майна є незаконним оскільки позивач невірно вибрав спосіб захисту: він повинен був заявляти вимоги не про визнання угод недійсними, а про витребування майна, є безпідставними оскільки судом задоволено позов про визнання правочинів недійсними з підстав відсутності згоди іпотекодержателя - ОСОБА_2 на відчуження переданого в іпотеку нерухомого майна на підставі статті 215 ЦК України (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 6 червня 2012 року № 6-64цс12).

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, докази та обставини, на які посилається заявник, були предметом дослідження судом і при їх дослідженні та встановленні судом дотримані норми процесуального та матеріального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухвалено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст.307, ст..ст.308,313,314,315,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: