УХВАЛА

іменем україни

08 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л.,

Мостової Г.І., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Ізюмська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним,

за касаційною скаргою ОСОБА_4, подана представником ОСОБА_5, на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1, посвідченого 4 березня 2009 року Ізюмською державною нотаріальною конторою.

Посилалась на те, що вказаний будинок належав їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 8 лютого 2008 року та, що після смерті чоловіка, під впливом тяжких для себе обставин, погодилась на пропозицію онуки - відповідача у справі на укладання вказаного договору, помиляючись щодо природи правочину, вважала, що відповідач буде забезпечувати її догляд та піклування.

Зазначала, що із червня 2011 року онука припинила виконувати обіцяні обов'язки і після настання інсульту 14 червня 2011 року на інсульт за її проханням догляд здійснює невістка ОСОБА_6 з її сином ОСОБА_7, тому позивач просила суд задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 вересня 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою: будинок АДРЕСА_1, посвідчений 4 березня 2009 року Ізюмською Державною нотаріальною конторою за № 3-736.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 вересня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st324> підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що житловий будинок, за адресою АДРЕСА_2 належав ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 8 лютого 2008 року після смерті її чоловіка ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, та свідоцтва про право власності від 8 лютого 2008 року.

Відповідно договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори 4 березня 2009 року ОСОБА_3 безоплатно передала у власність, а ОСОБА_4, її онука, прийняла як дарунок цілий житловий будинок й нотаріус роз'яснив сторонам зміст ст. 334 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843380/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> про момент набуття права власності на будинок.

Згідно витягу з Державного реєстру права на нерухоме майно від 24 січня 2013 року зареєстровано право власності на вищевказаний житловий будинок на ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України <nau://ukr/435-15|st717> за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України <nau://ukr/435-15|st203> волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України <nau://ukr/435-15|st229>, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 <nau://ukr09> «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України <nau://ukr/435-15|st717>, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 <nau://ukr/435-15|st203> та ст. 229 ЦК України <nau://ukr/435-15|st229>.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив з того, що позивачка помилялася щодо обставин, які мають істотне значення під час укладення договору, оскільки вважала, що в такий спосіб буде забезпечено її догляд онукою, посилаючись на ст. 229 ЦК України. Крім того, судом враховано те, що помилка щодо мотивів правочину згідно з абзацом 2 ч. 1 цієї статті не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом, оскільки істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st335> під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Таким чином судові рішення у справі ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводами касаційної скарги не спростовані, тому підстав для їх зміни чи скасування немає.

Керуючись ст. ст. 333 <nau://ukr/1618-15|st333>, 337 <nau://ukr/1618-15|st337>, 345 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st345>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова О.М. Ситнік