Справа №589/6874/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1016/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ільченко О. Ю.,

суддів - Попруги С. В. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання -

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5

на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 02 квітня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_5

про визнання договору позики удаваним правочином,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 02 квітня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційних скаргах ОСОБА_4, ОСОБА_5, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального і процесуального права, просять рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити.

Позивачка вважає, що судом не досліджено вид та природу правовідносин, які існували між сторонами і не встановив взаємозвязок між розпискою та договором купівлі продажу, тому суд першої інстанції зробив помилковий висновок про існування відносин позики у той час як між сторонами існували зобовязальні відносини за договором купівлі продажу приміщення магазину. Зазначає, що між нею та ОСОБА_7 під час укладення договору купівлі продажу була досягнута усна домовленість про продаж нежитлових приміщень за ціною 140000 доларів США, а не за 320000 грн. як зазначено у договорі. Вказує, що розписка нею дійсно складалась, але не як борговий документ, а на вимогу продавця, як гарантія того, що за приміщення буде сплачена справжня ціна 140000 доларів США про яку сторони домовились раніше. Вважає, що жодних доказів про те, що за вказаною розпискою передавались кошти надано не було.

Обидва апелянта вказують, що суд першої інстанції не зясував правову природу розписок виданих ОСОБА_7 третій особі по справі ОСОБА_5 про отримання від останнього ряду грошових сум за придбаний магазин, як до так і після укладення договору купівлі продажу. Також не надано можливості ОСОБА_5 оглянути цю розписку та підписи, які знаходяться на її звороті та які схожі на його підписи. Зазначають, що третя особа ніколи не здійснювала платежі за борговою розпискою, натомість він передав гроші в рахунок оплати за приміщення магазину із розрахунку погодженої вартості 140000 доларів США. Тому вважають, що вказані обставини вказують на удаваний характер розписки, який приховує інший правочин, а саме договір купівлі продажу приміщення магазину.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано доказів того, що розписка складена 07 червня 2012 року про отримання позивачко в борг у ОСОБА_7 140000 доларів США є удаваним правочином, таким, що приховує інший правочин, а саме договір купівлі продажу приміщення магазину, оскільки кошти за договором купівлі продажу позивачкою були повністю сплачені.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає нормам закону.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 лютого 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі продажу нежитлового вбудованого приміщення № 3 (магазин «Господар»), посвідчений приватним нотаріусом Шосткинського міського нотаріального округу. Згідно з яким ОСОБА_4 купила у ОСОБА_7 приміщення магазину за 320880 грн., тобто за ринковою вартістю майна відповідно до звіту про оцінку майна, що на день підписання договору еквівалентно 40110 доларам США, які покупець зобовязався сплатити продавцю до 01 березня 2014 року. Право власності переходить до покупця лише за умови сплати в повному обсязі ціни нежитлового вбудованого приміщення, що встановлена договором (а.с. 7 9).

На виконання умов договору купівлі продажу продавець 29 грудня 2011 року, 16 лютого 2012 року та 09 квітня 2012 року отримував кошти в рахунок оплати вартості нерухомості, що підтверджується розписками (а.с. 12 14).

Після того, 07 червня 2012 року між цими ж особами укладено договір позики у простій письмовій формі у вигляді розписки, згідно з якою ОСОБА_4 взяла у борг у ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 140000 доларів США з обовязком повернення вказаної суми до березня 2014 року (а.с. 10).

16 серпня 2012 року ОСОБА_7 було складено нотаріально посвідчений заповіт, яким на випадок своєї смерті він заповів ОСОБА_6 2 нежитлові прибудовані приміщення, в тім числі і приміщення магазину «Господар» площею 388 кв.м., що знаходиться за адресою м. Шостка, вул. Марата, 24 А та все інше рухоме та нерухоме майно (а.с. 15).

В судовому засіданні суду першої інстанції позивачка не заперечувала факт складання розписки, проте заперечувала факт отримання коштів за даною розпискою. Вказувала, що спірна розписка була складена на вимогу продавця, як гарантія того, що за приміщення буде сплачена справжня ціна 140000 доларів США за яку вони раніше домовились.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. ОСОБА_4 не довела у суді обґрунтованість свого позову.

Як вбачається зі змісту ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно із роз'ясненнями, викладеними в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року N 9, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст. 216 Цивільного кодексу України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 укладено два правочини різні за своєю правовою природою. А саме, 21 лютого 2012 року вказані особи уклали договір купівлі продажу магазину, а 07 червня 2012 року - договір позики у простій письмовій формі у вигляді розписки (а.с. 7 10).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4, що розписка нею складалась не як борговий документ, а на вимогу продавця, як гарантія того, що за приміщення буде сплачена справжня ціна 140000 доларів США про яку вони домовились раніше не знайшли свого підтвердження по справі. З розписок на а.с. 12 14 вбачається, що 29 грудня 2011 року, 16 лютого 2012 року та 09 квітня 2012 року ОСОБА_7 отримував кошти в рахунок оплати вартості нерухомості, в судовому засіданні суду першої інстанції позивачка пояснила, що кошти за договором купівлі продажу нею повністю сплачено. А 07 червня 2012 року, тобто майже через три з половиною місяці після укладення договору купівлі продажу та сплати коштів по договору, позивачка склала розписку, де чітко зазначила, що « вона взяла у борг у ОСОБА_7, в сумі 140000 доларів (сто сорок тисяч доларів). Зобовязуючись виплатити до березня 2014 року». Із змісту розписки не вбачається, що це є позикове зобовязання, яким змінені інші боргові зобовязання, що мають майновий характер.

Таким чином, доводи позивачки, що договір позики був вчинений з метою приховати договір купівлі продажу, за яким оплата була забезпечена згідно умов договору, є необґрунтованими.

Твердження позивачки, що залишається непідтвердженим факт отримання нею коштів за розпискою від 07 червня 2012 року колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки спірна розписка підтверджує факт передачі 140000 доларів позичальниці, на ній є особистий підпис ОСОБА_4 та відомості до якого часу вона зобовязалась виплатити позику. Зокрема, на зворотній частині розписки є підтвердження щодо сплати коштів за даною розпискою, оригінал якої було оглянуто апеляційним судом та справжність її змісту не спростовується.

Крім того, в суді апеляційної інстанції встановлено, що в серпні 2013 року ще при житті сам померлий ОСОБА_7 звертався до суду з позовом про стягнення боргу за розпискою ( а.с. 132 ).

Доводи апеляційних скарг, що третій особі не надано можливості оглянути розписку та підписи, які знаходяться на її звороті є необґрунтованими, оскільки останній не був позбавлений можливості знайомитися з матеріалами справи, та ставити під сумнів справжність підписів зроблених від його імені, однак доказів про це в суді апеляційної інстанції надано не було.

Також не знайшли свого підтвердження посилання апеляційної скарги третьої особи, що суд першої інстанції розглянув справу в одне судове засідання без його участі, позбавивши його можливості використати процесуальні права. З журналу судового засідання від 01 квітня 2015 року вбачається, що його інтереси в судовому засіданні представляв адвокат ОСОБА_8 та згідно з п. 1.2 Договору про надання правової допомоги від 30 жовтня 2014 року ОСОБА_5 делегував йому широке коло прав, зокрема і визначені у ст. 27 ЦПК України ( а.с. 63, 67 ).

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам матеріального і процесуального права, тому апеляційні скарги необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилити, а рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 02 квітня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді