Апеляційний суд Житомирської області
Справа №279/6212/13-ц Головуючий у 1-й інст. Шульга О.М. (Коростенський м/р/с)
Категорія 27 Доповідач Талько О. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Талько О.Б.,

суддів: Косигіної Л.М., Худякова А.М.,

при секретарі Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 25 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договорами позики ,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 29 серпня 2008 року уклав з ОСОБА_1 договір позики, за яким передав йому 3500 доларів США. Окрім того, 12 вересня 2008 року він також передав відповідачеві у позику 3500 доларів США. Вказані кошти ОСОБА_1 зобовязувався повернути на першу вимогу. На підтвердження факту укладення договорів позики відповідачем були видані розписки.

Оскільки ОСОБА_1 належним чином не виконує взяті на себе зобовязання, позивач просив стягнути з нього заборгованість за договорами позики в сумі 55951 грн., а також відсотки за користування коштами в розмірі 24746 грн.

В подальшому позивач подав уточнену позовну заяву, в якій зазначив, що, окрім вказаних угод, 18 липня 2008 року уклав з відповідачем у простій письмовій формі договір позики, за умовами якого передав в борг останньому 5000 доларів США, строком на два роки. Також, 16 вересня 2009 року він надав у позику відповідачеві 15000 грн., які боржник зобовязувався повернути до 16 листопада 2009 року, про що свідчить розписка.

З огляду на вищезазначене, позивач просив стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики, укладеними 29 серпня 2008 року, 12 вересня 2008 року, 18 липня 2008 року та 16 вересня 2009 року, в сумі 267561 грн. 98 коп.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 25 червня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь позивача борг за договором позики від 29 серпня 2008 року та від 12 вересня 2008 року в сумі 148246 грн., що є еквівалентним 7000 доларам США, 24746 грн. 82 коп. відсотків за користування позикою.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за пропуском строку позовної давності.

Вирішено питання про розподіл судових витрат між сторонами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апелянт, зокрема, вказує, що надані позивачем розписки від 29 серпня та 12 вересня 2008 року не містять даних про те, хто саме надавав йому кошти та на яких умовах. Суду не надано доказів того, що ОСОБА_2 є позикодавцем за спірними договорами.

Зазначає, що тривалий час на підставі довіреностей представляв інтереси ОСОБА_2 та керованого ним підприємства. Дані розписки не підтверджують факту отримання від позивача коштів за договорами позики, а лише свідчать про отримання грошей на користь останнього під час здійснення представництва та надання юридичної допомоги.

Сам лише факт предявлення позивачем вказаних розписок, в яких відсутні істотні умови угод, жодним чином не свідчить про існування між ними правовідносин, повязаних з укладенням договорів позики.

В судовому засіданні представник позивача не визнав апеляційну скаргу.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представника ОСОБА_2, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов?язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За правилами частин 1-3 статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу божника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 надав оригінали розписок, виданих відповідачем, які свідчать про отримання останнім коштів.

Зокрема, розписка від 29 серпня 2008 року містить інформацію про те, що ОСОБА_1 отримав на умовах договору позики 3500 доларів США ( а.с.27).

Розписка, видана відповідачем 12 вересня 2008 року, свідчить про отримання ним коштів в сумі 3500 доларів США.

В судовому засіданні також встановлено, що 18 липня 2008 року між сторонами укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 передав відповідачеві 5000 доларів США, строком до 1 вересня 2008 року. Вказана обставина підтверджується договором, укладеним у письмовій формі, та розпискою від 18 липня 2008 року ( а.с.160, 162).

Окрім того, наявна в матеріалах справи розписка від 16 вересня 2009 року підтверджує факт отримання відповідачем від ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 15000 грн., які він зобовязувався повернути до 16 листопада 2009 року ( а.с.163).

Заперечуючи факт отримання від ОСОБА_2 коштів на умовах позики, ОСОБА_1 послався на ту обставину, що зазначені кошти були отримані ним для передачі позивачеві в межах наданих йому повноважень. При цьому, надав суду довіреність від 6 серпня 2009 року, якою позивач уповноважив його представляти інтереси акціонера будь-яких акціонерних товариств у відповідних підприємствах, установах, організаціях будь-якої форми власності та підпорядкування. Окрім того, згідно з довіреністю від 10 червня 2011 року гаражно-будівельний кооператив «Ірпіньмаш-3» в особі голови правління ОСОБА_2 уповноважив відповідача представляти інтереси підприємства в органах державної влади, в усіх державних, громадських, приватних організаціях та інших установах, організаціях.

За змістом ст. 545 ЦК України підтвердженням належного виконання зобовязання, незалежно від того, чи оформлено воно у письмовій формі, чи ні, є розписка кредитора про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Крім того, підтвердженням виконання зобовязання належним чином може бути також наявність у боржника вказаного боргового документа навіть без поміток про це кредитора або його окремої розписки.

Отже, невиконання зобовязання презюмується, доки не доведено інше.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що факт укладення між сторонами договорів позики 29 серпня 2008 року, 18 липня 2008 року та 16 вересня 2009 року підтверджується належними доказами, якими є оригінали відповідних розписок та договору.

Та обставина, що вказані боргові документи наявні у позивача, свідчить про невиконання відповідачем зобовязань за даними угодами.

Посилання відповідача на те, що кошти були отримані ним під час здійснення представництва інтересів ОСОБА_2, а також підприємства, яке останній очолює, не спростовують висновків суду, оскільки зміст даних розписок чітко вказує на ту обставину, що кошти отримані на умовах позики. Окрім того, розписки від 29 серпня 2008 року та 18 липня 2008 року складені до видачі позивачем довіреностей.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у задоволенні позовних вимог щодо стягнення коштів за договорами позики від 18 липня 2008 року та 16 вересня 2009 року слід відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності, оскільки згідно з ч.5 ст.261 ЦК України за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідач, скориставшись наданим йому ч.3 ст. 267 ЦК України правом, звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності.

Разом з тим, суд прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для стягнення коштів на підставі розписки від 12 вересня 2008 року, оскільки її зміст свідчить про отримання відповідачем коштів в сумі 3500 доларів США, проте не вказує на передачу коштів саме на умовах позики.

З огляду на вищезазначене, позовні вимоги про стягнення коштів за даною розпискою не підлягають до задоволення.

Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню борг за договором позики, укладеним між сторонами 29 серпня 2008 року, в сумі 73663 грн. 91 коп., що є еквівалентним 3500 доларам США за курсом, встановленим НБУ станом 30 квітня 2015 року.

Колегія суддів також не погоджується з висновком суду про стягнення з відповідача відсотків за користування позикою, оскільки уточнена позовна заява містить лише вимогу про стягнення позики в сумі 267561 грн. 98 коп.

Враховуючи вищевказане, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового,- про часткове задоволення позовним вимог.

Керуючись ст. ст. 209,303,307,309,313,314,316,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 25 червня 2015 року скасувати, ухваливши нове,- про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 29 серпня 2008 року в сумі 73663 грн. 91 коп., що є еквівалентним 3500 доларам США за курсом, встановленим НБУ.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 736 грн. 64 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча Судді