Головуючий суду 1 інстанції - Олійник С.В.
Доповідач - Назарова М.В.
Справа № 420/1199/14-ц
Провадження № 22ц/782/211/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого судді - Назарової М.В.,

суддів - Лісіциної А.І., Романченка В.О.,

при секретарі: Козубській А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Сєвєродонецьку цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 20 березня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки і піклування Новопсковської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа орган опіки і піклування Новопсковської районної державної адміністрації про усунення перешкод участі у вихованні дитини та встановлення способу участі у вихованні дитини,-

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2014 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив позбавити батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, посилаючись на те, що відповідач після припинення шлюбних відносин з 2005 року життям доньки не цікавився, з дитиною не спілкувався, не брав участі у її вихованні.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому зазначив, що після фактичного припинення шлюбних відносин у 2005 році і до 2007 року він піклувався про доньку, виховував її, проводив з нею час, надавав фінансову допомогу, купував речі та іграшки. Але після того, як колишня дружина стала проживати з її теперішнім чоловіком, йому суворо було заборонено бачити доньку, втручатися в чужу родину, від нього не брали гроші та подарунки для дитини. Щоб не травмувати психічний та психологічний стан тоді ще маленької доньки, він не вирішував цей конфлікт через компетентні органи.

Тому просив усунути перешкоди у його спілкуванні з дитиною та зобов'язати позивачку не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з його донькою; визначити наступні способи його участі у вихованні доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1: особисте спілкування - надати можливість систематично спілкуватися з донькою щотижня, кожну неділю з 13-ї до 18-ї год. в громадському місті чи за місцем його проживання, можливість спільного відпочинку під час літніх канікул.

Оскаржуваним рішенням суду першої інстанції позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні первісного позову про позбавлення його батьківських прав відмовити, а його зустрічний позов задовольнити. Свої доводи обгрунтовує тим, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають істотне значення для справи, та невірно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Щодо відповідача ОСОБА_2, то колегія суддів визнає його неявку в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи за його відсутності відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України, відповідно до якої неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Апеляційне провадження в порядку ст. 318 ЦПК України відкрито 10 червня 2015 року.

Визначений ст. 303-1 ЦПК України двохмісячний строк розгляду апеляційної скарги сплинув 10 серпня 2015 року.

Справа призначалася до розгляду на 13 липня 2015 року, 23 липня 2015 року, 30 липня 2015 року та 13 серпня 2015 року. Апеляційним судом були прийняті всі процесуальні заходи для забезпечення відповідачу здійснення його процесуальних прав - йому надсилалась копія ухвали від 14 травня 2015 року про залишення його апеляційної скарги без руху /а.с. 125-126/ за адресою, вказаною ним в зустрічній позовній заяві та апеляції, апелянтом було отримано та виконано вказану ухвалу суду /а.с. 140-148/.

Матеріали справи містять відомості про неодноразові спрямування апелянту повісток-викликів до суду за вказаною у справі адресою (зареєстрованим місцем проживання), телеграми /а.с. 162, 168, 182/, але за вказаною адресою він поштові відправлення не отримує, у зв'язку з чим одне із них повернулося з відміткою про повернення за закінченням терміну зберігання /а.с. 184-185/, що судова колегія розцінює як зловживання своїми процесуальними правами.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, сторони перебували у шлюбі з 11.11.2003 року, який розірвано 28 липня 2006 року відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Відділом РАЦС Новопсковського районного управління юстиції Луганської області /а.с. 6/.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 8/.

З 20 квітня 2010 року позивач ОСОБА_3 перебуває у шлюбі із ОСОБА_6 /а.с. 7/, і дитина сторін проживає разом із матір'ю і ОСОБА_6 /а.с. 10/.

Орган опіки і піклування виконкому Новопсковської районної державної адміністрації Луганської області 02 лютого 2015 року надав висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав /а.с. 83/ та надав висновок про доцільність винесення розгляду питання про визначення способу участі ОСОБА_4 на розсуд суду /а.с. 84/.

Задовольняючи первісний позов на підставі ч. 1 ст. 164 СК України, суд, враховуючи висновок органу опіки та піклування, виходив з того, що відповідач ухиляється від виконання обов'язку по вихованню дитини, він ні усно, ні письмово не спілкується з дитиною на протязі 9 років, не проявляє щонайменшої батьківської турботи, хоча мав таку можливість, і сам підтвердив у суді, що свідомо ухилявся від спілкування та виховання доньки. Через таку винну поведінку батька і настали такі наслідки, що донька забула батька і він для неї є чужою людиною, не знає його, не бажає з ним спілкуватися, а існуючі зустрічі призвели до душевної травми, психологічних переживань.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, місцевий суд виходив з того, що відповідачем не доведено постійне перешкоджання з боку позивача в побаченні з дитиною та прийняття участі у її вихованні.

Пред'являючи позов, позивач ОСОБА_3 послалася на застосування до спірних правовідносин вимог ст. 164 СК України, відповідно до ч. 1 п. 2 якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно п.п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і грунтуються на факту спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Отже, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд при доведеності винної поведінки батька може позбавити його батьківських прав.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач, обгрунтовуючи свою вимогу про позбавлення відповідача батьківських прав з підстав ухилення його від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, вказала, що після фактичного припинення спільного проживання сторін у 2005 році вони стали проживати окремо, і дитина проживає з нею. Життям дитини відповідач не цікавився, не телефонував, не відвідував дитину та не бажав з нею спілкуватися та приймати участь у її вихованні, донька не знає свого батька та не має ніяких почуттів, жодного разу не бачила його.

Місцевий суд, задовольняючи первісний позов, виходив з того, що вказані обставини є такими, що дають підставу, як крайній захід впливу на відповідача, який не виконує батьківських обов'язків, позбавити його цих прав.

Однак, такі висновки не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи, виходячи з наступного.

Як встановила колегія суддів і це вбачається із матеріалів справи, сама позивач визнає, що з березня 2006 року, коли дитині було 2 роки, вона фактично створила сім'ю із ОСОБА_6, який ставиться до дитини як до рідної дитина, а та - вважає його своїм батьком, про те, що її біологічним батьком є ОСОБА_2 дитина не знала до звернення до суду.

Те, що ОСОБА_2 не звертався до відповідних органів з вимогою про спілкування з дитиною, не може свідчити про його ухилення від виконання батьківських обов'язків.

Що відповідач дав згоду на зміну прізвища доньки, але ще тоді, з пояснень позивача, як і в суді заперечував проти позбавлення його батьківських прав, свідчить про його інтерес до дитини в розумінні прецедентної практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці /справа «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року/.

Висновок органу опіки та піклування Новопсковської районної державної адміністрації Луганської області від 02 лютого 2015 року № 21-7/6-155 щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4, на який послався суд, з огляду на вимоги ч. 6 ст. 19 СК України не можна взяти до уваги як необґрунтований, оскільки він повинен базуватися на фактичних обставинах справи, які мають бути досліджені цим органом і викладені у висновку. Проте, він містить лише посилання на довідки дитячих закладів, медичних установ і характеристики на дитину та відповідача на предмет того, що батько не відвідував ці заклади, чого ніхто не заперечує, а також посилання на бесіди із дитиною, яка після пред'явлення позову дізналася, хто є її біологічним батьком, і що за час знаходження справи у суді ОСОБА_2 не налагодив взаємовідносин з донькою /а.с. 83/.

У зазначеному висновку також не зазначено, чому позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав є доцільним і чому воно відповідає правам і інтересам дитини.

Крім того, інший висновок того ж органу опіки та піклування від 02 лютого 2015 року № 21-7/6-156 про вирішення спору щодо участі батька у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_4 з урахуванням всіх тих самих обставин, на підставі яких Орган вирішив доцільним позбавити ОСОБА_2 батьківських прав, вирішив це питання залишити на розсуд суду.

Зазначене суд першої інстанції залишив поза увагою та поклав в основу рішення перший висновок, не обґрунтувавши, чому одному із двох взаємовиключних висновків він надав перевагу.

Висновки суду, що саме через винну поведінку батька донька забула його і він для неї чужа людина, не знає батька, не бажає з ним спілкуватися, не ґрунтуються на матеріалах справи. Відповідач в цій частині заперечує тим, що не мав реальної можливості спілкуватися з дворічною дитиною без згоди матері, дитина забула його і вважала своїм батьком іншу особу, а до компетентних органів для вирішення питання не звертався, щоб не завдати дитині душевних травм. Ці заперечення нічим не спростовані.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що місцевим судом не здобуто доказів умисного нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками та його винної поведінки, що дає підстави для позбавлення його батьківських прав, що є крайнім заходом, тому рішення місцевого суду в частині задоволення первісного позову підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення

З приводу відмови у задоволенні зустрічного позову, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідач ОСОБА_2 у зустрічному позові просив усунути перешкоди з боку позивача його участі у вихованні дитини та встановити способи участі у вихованні з посиланням на вимоги ст. 157 СК України.

Згідно ч. 1 ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

За змістом ст. 159 ч. 1 СК України особа повинна довести існування цих перешкод, які чиняться іншим батьком. Як вбачається із матеріалами справи, відповідач ОСОБА_2 не надав доказів того, що колишня дружина ОСОБА_3 чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною станом на час звернення до суду та розгляду справи.

З цих підстав колегія суддів приходить вважає, що висновок місцевого суду про відмову у задоволенні зустрічного позову є вірним і що в цій частині рішення місцевого суду слід залишити без змін.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що у рішенні місцевого суду має місце невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення суду підлягає зміні, а саме - скасуванню в частині задоволення позову про позбавлення батьківських прав з ухваленням в цій частині нового рішення по суті первісних позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 20 березня 2015 року змінити, скасувавши його в частині задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки і піклування Новопсковської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий:

Судді: