Справа № 369/1028/14 Головуючий у І інстанції Усатов Д. Д.
Провадження № 22-ц/780/352/15 Доповідач у 2 інстанції Кашперська
Категорія 29 24.03.2015
УХВАЛА

Іменем України

24 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участі секретаря Франюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В серпні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про стягнення боргу, посилаючись на те, що 21 лютого 2002 уклав договір позики із матір'ю відповідача ОСОБА_3, яка зобов'язалася повернути отримані від позивача 5500 грн. в день продажу свого будинку за 17000 «у.о.», що знаходиться в АДРЕСА_1, за прострочку повернення боргу зобов'язалася виплачувати щомісячно по 25 % від всієї суми. Укладаючи договір позики, він розраховував, що позичальник розрахується з ним до початку 2003 року. Однак станом на день пред'явлення позову будинок продано не було, більше того, рішенням суду від 24 липня 2012 року ОСОБА_3 визнано недієздатною і призначено відповідача її опікуном. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Вказував, що строк повернення боргу вважається таким, що настав, а тому він має право на повернення позиченої суми та процентів на рівні облікової ставки НБУ. Остаточно уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути із ОСОБА_1 на його користь 5500 грн. основного боргу та 10524 грн. процентів за користування його коштами, всього 16024 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2014 року позов задоволено, стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 16024 грн.

Відповідач ОСОБА_1, не погоджуючись із рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2014 року, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважає встановленими, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилалася на те, що заяву про визнання позову вона написала під диктовку судді, хоча була впевнена, що її мати не мала боргу перед позивачем, а судом не було встановлено обставин укладення договору позики між сторонами.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про стягнення боргу, суд першої інстанції виходив із того, що мати відповідача ОСОБА_3 отримала у позику від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 5500 грн., однак померла і не повернула борг, а оскільки відповідач ОСОБА_1 прийняла спадщину, сума заборгованості має бути стягнута із неї.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи вбачається, що 21 лютого 2002 року ОСОБА_3 склала розписку про те, що взяла в борг у ОСОБА_2 гроші в сумі 5500 грн. Борг зобов'язалася повернути в день продажу свого будинку за 17000 «у.о.», що знаходиться в АДРЕСА_1. За прострочку повернення боргу зобов'язалася сплачувати щомісячно по 25 % від всієї суми 5500 грн. (а. с. 5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, спадкоємцем першої черги за законом є її дочка відповідач ОСОБА_1, яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину (а. с. 75 - 99).

В квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса за місцем відкриття спадщини із заявою про пред'явлення вимог до спадкоємців у розмірі 16024 грн. (а. с. 90).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 374, 375 ЦК УРСР, чинного на момент складання розписки, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Договір позики на суму понад п'ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі.

Аналогічно, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Договір позики вважається безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін.

З огляду на положення ст. 1048 ЦК України, відсутність у договорі умови про проценти за договором позики не означає, що договір є безоплатним, оскільки у ньому немає застереження про його безоплатний характер. Якщо розмір процентів у договорі не визначений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

З матеріалів справи, зокрема, з розписки від 21 лютого 2002 року, складеної ОСОБА_3, не вбачається, що договір позики є безвідсотковим, такого застереження він не містить.

Разом із тим, свідченням безоплатного користування позикою є пряма вказівка в договорі або в законі.

Відсутність у договорі позики умови, яка б надавала право позикодавцю на одержання від позичальника процентів від суми позики, не позбавляє права позивача на їх отримання.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 1281, 1282 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Оскільки в судовому засіданні встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики без встановленого строку повернення, а відповідач ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_3, доказів повернення боргу позичальником відповідач не надала, із відповідача на користь позивача судом правомірно стягнута сума позики 5500 грн. та проценти за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України 10524 грн., які позивач нарахував із червня 2006 року по червень 2013 року, всього 16024 грн.

Колегія суддів враховує, що розрахунки позивача по нарахуванню відсотків за користування позикою апелянтом не спростовані.

Доводи апеляційної скарги щодо підстав укладення договору позики і його доцільності, обґрунтування вибору ОСОБА_3 позивача в якості сторони договору, причин непред'явлення вимог позивача з моменту укладення договору, обставин, що примушували ОСОБА_3 взяти на себе зобов'язання продати будинок, відсутності запису про даний борг у книжці ОСОБА_3, з'ясування осіб свідків, вказаних в розписці, не мають значення для предмету позову та відхиляються колегією суддів, оскільки із зустрічними вимогами про визнання договору позики недійсним з будь-яких підстав ОСОБА_1 до суду не зверталася.

За таких обставин колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом не встановлено обставин, при яких була виписана розписка.

Відхиляються колегією суддів доводи представника апелянта про те, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 липня 2012 року ОСОБА_3 була визнана недієздатною, відповідно до висновку амбулаторної судово-психіатричної експертизи страждала на хронічний психічний розлад - судинну деменцію (слабоумство) внаслідок органічного ураження мозку, оскільки доказів на таку хворобу ОСОБА_3 на час видання розписки апелянтом не надано, договір позики з цих підстав не оспорювався,

Також колегія суддів враховує, що конкретної дати повернення боргу в розписці від 21 лютого 2002 року не визначено, а тому не можна погодитися із доводами апеляційної скарги, що позивач тривалий час замовчував факт заборгованості.

Посилання апелянта на ймовірність погашення боргу ОСОБА_3, враховуючи її достатнє матеріальне забезпечення і систематичне зняття щомісячно з пенсійного рахунку по 1000 грн., є лише припущеннями апелянта і висновків суду не спростовують, належних та допустимих доказів на підтвердження даних обставин не надано.

При цьому обставини щодо повернення боргу не можуть підтверджуватися показами свідків за відсутності належних письмових доказів.

Помилковими і такими, що спростовуються змістом розписки від 21 лютого 2002 року, є доводи апелянта, що в розписці вказується, що за домовленістю сторін проценти нараховуються тільки від дня продажу будинку, а до цього часу позика вважається безвідсотковою. Так, із розписки вбачається, що 25 % щомісячно від суми позики є штрафною санкцією за прострочення повернення боргу, і дані нарахування не мають відношення до вимог ОСОБА_2, який просив стягнути проценти за користування позиковими коштами в розмірі відсоткової ставки Національного банку України, а стягнення штрафних санкцій взагалі не є предметом позову.

Колегія суддів враховує, що апелянтом не доводилось тих обставин, що обсяг задоволення вимог кредитора перевищує вартість майна, яке входить до складу спадщини. Як вбачається із матеріалів справи, спадщина після смерті відкрилась, зокрема, на будинок та земельну ділянку, вартість яких значно перевищує вимоги кредитора.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.