Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого - судді: Оніпко О.В., суддів : Собіни І.М., Хилевича С.В.,

секретар - Ковальчук Л.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 05 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Радивилівського кооперативного торгово-роздрібного підприємства, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору -директор Радивилівського КТРП Ніколайчук Василь Федорович, про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги та моральної шкоди.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з»явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів , -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 05 травня 2015 року позов ОСОБА_1 до Радивилівського КТРП про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, зміну формулювання причин звільнення та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково: визнано звільнення та наказ №81 від 23.12.2014 р. про

звільнення ОСОБА_1 з роботи незаконним. Зобов'язано Радивилівське КТРП змінити формулювання причини звільнення у наказі №81 від 23.12.2014 р. та внести відповідні зміни в трудову книжку : звільнення за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного договору згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України. Стягнуто вихідну допомогу у розмірі 4624,20 грн. та моральну шкоду у розмірі 500 грн. Вирішено питання про судові витрати.

У поданій на рішення апеляційній скарзі представник позивача - ОСОБА_2 не погоджується з ним в частині визначення судом розміру моральної шкоди, а також з наведеними судом у рішенні висновками про недоведеність позивачем виконання нею надурочних робіт та невідповідність у зв»язку з цим обліку робочого часу, зазначеного у табелі фактично відпрацьованим нею годинам. Вказує, що у судовому засіданні не досліджувався жоден табель обліку робочого часу. Також, відповідач повинен був надати документи, на підставі яких проставлялась така кількість годин та докази про ознайомлення з ними продавців.

Також, представник позивача не погоджується із стягнутим місцевим судом розміром моральної шкоди, яку було визначено у сумі 500 грн., замість заявленої позивачем в сумі 3000 грн., оскільки протягом тривалого періоду роботи, зокрема 2011 року по день вільнення її з роботи, ОСОБА_1 протиправно не виплачувалась відповідачем заробітна плата навіть у мінімальному розмірі і щомісячна недоплата заробітної плати є звільнення її з

____________________________________________________________________________________________________________________

Головуючий суддя 1 інстанції: Бірук В.О.

Провадження №22-ц787/1334/2015 Суддя-доповідач : Оніпко О.В.

роботи , ОСОБА_1 протиправно не виплачувалась відповідачем заробітна плата навіть у мінімальному розмірі і щомісячна недоплата заробітної плати є значною і становить від 25 до 40 відсотків від фактично отриманої нею зарплати.

У зв'язку з явно протизаконними діями відповідача ОСОБА_1 впродовж тривалого часу знаходились у скрутному матеріальному становищі, оскільки жила фактично на отриману нею мізерну заробітну плату, проживає вона одиноко, хворіє.

За наведених обставин просить оскаржуване рішення скасувати в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди та ухвалити нове рішення про стягнення на користь позивача 3000 грн., а також виключити з мотивувальної частини рішення місцевого суду наступний запис : "В судовому засіданні позивачем не було доведено, що вона виконувала надурочні роботи, тобто працювала більше часу, ніж їй було проставлено у табелі обліку робочого часу".

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду 1-ї інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді 1-ї інстанції, колегія суддів приходить до висновку про її часткове задоволення, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

21.01.2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Радивилівського КТРП та відповідно до заяви від 09.02.2015 р. просила суд визнати незаконним звільнення за наказом від 23.12.2014 р. за № 81 за ст. 38 КЗпП України, скасувати вказаний наказ, зобов»язати відповідача змінити формулювання причини її звільнення з роботи 23.12.2014 р. на підставу « за ч. 3 ст. 38 КЗпП України ( внаслідок невиконання власником або уповноваженим ним органом (роботодавцем) законодавства про працю, умов колективного та трудового договору)» та внести відповідні зміни до трудової книжки. Стягнути з відповідача вихідну допомогу у розмірі трьох середніх заробітних плат - 4624,20 грн. та моральну шкоду у розмірі 3000 грн. ( а.с. 26).

З матеріалів справи вбачається, що позивач працювала продавцем магазину №7. Згідно з наказом № 61 від 05.09.2014 року її було звільнено з роботи 05.08.2014 року за п.4 ст. 40 КЗпП України. Вказаний наказ нею було оскаржено та відповідно до рішення Радивилівського районного суду від 22.01.2015 р. визнано звільнення ОСОБА_1 з посади продавця 05.08.2014 року незаконним, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

До ухвалення рішення судом, наказом Радивилвіського КТРП від 22.12.2014 р. за №80 відмінено наказ № 61 від 05.09.2014р. та запропоновано з 23.12.2014 р. приступити до виконання трудових обов'язків.

23.12.2014 р. ОСОБА_1 подала до Радивилівського КТРП заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з порушенням адміністрацією КТРП трудового законодавства, а саме : незаконне звільнення з роботи, виплата заробітної плати не в повному розмірі, відсутність обліку надурочних робіт та їх оплати ( а.с. 14).

Наказом №81 від 23.12.2014 року ОСОБА_1 було звільнено з посади продавця за власним бажанням, згідно поданої заяви ( ст. 38 КЗпП України) ( а.с.15).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1, суд 1-ї інстанції прийшов до висновку про наявність з боку відповідача порушень трудових прав позивача в частині видання наказу № 81 від 23.12.2014 р. про її звільнення з підстав, передбачених ст. 38 КЗпП України ( за власним бажанням), а не з підстав, встановлених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, як зазначала у своїй заяві про звільнення ОСОБА_1, зобов»язав відповідача змінити формулювання причин звільнення зі ст. 38 КЗпП України - на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, стягнув з останнього на її користь вихідну допомогу у сумі 4624,20 грн., а також частково, у розмірі 500 грн. , задовольнив позов в частині стягнення моральної шкоди, яку позивач оцінювала у 3000 грн.

Радивилівське КТРП рішення суду не оскаржувало та погодилось з висновками, наведеними у ньому.

Доводи апеляційної скарги про виключення з мотивувальної частини рішення висновок місцевого суду щодо недоведеності ОСОБА_1 факту виконання нею надурочних робіт та відсутність ведення відповідачем належного обліку робочого часу, заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 не зверталась до суду з вимогами про встановлення факту виконання нею надурочних робіт або про стягнення з відповідача на її користь коштів у подвійному розмірі за надурочні години роботи.

На вказану обставину, поряд з посиланнями на незаконне звільнення за наказом №81 від 23.12.2014 р. та на виплату їй зарплати у меншому, ніж встановлено законом мінімальному розмірі, ОСОБА_1 посилалась у своїй заяві про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, як на одну з підстав невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного та трудового договору, і як встановлено колегією суддів, зазначена обставина не була предметом дослідження місцевим судом у даній справі та докази щодо цього у матеріалах справи відсутні.

Отже, висновок суду у рішенні про недоведеність ОСОБА_1 зазначених обставин, який ґрунтується лише на поясненнях свідка ОСОБА_5, підлягає виключенню з мотивувальної частини оскаржуваного рішення.

Крім того, у провадженні місцевого суду з лютого 2015 р. перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Радивилівського КТРП про стягнення заробітної плати за надурочну роботу за період з 2011 р. по час звільнення позивача, провадження у якій на даний час зупинено до вирішення апеляційним судом даного спору.

Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність рішення в частині стягнення моральної шкоди, то колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, наведеними в обґрунтування визначеного ним розміру у сумі 500 грн., з врахуванням заявлених позовних вимог, встановленого судом характеру порушення відповідачем трудових прав ОСОБА_1, ступеню її моральних страждань, завданих цим.

Як стверджується матеріалами справи та поясненнями представника позивача у судовому засіданні апеляційної інстанції, інших позовних вимог до Радивилівського КТРП ОСОБА_1 не заявляла, отже, доводи апеляційної скарги, наведені в обґрунтування вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 3000 грн., завданої позивачу невиплатою впродовж тривалого часу мінімальної заробітної плати, відсутністю ведення обліку відповідачем надурочних робіт та невиплатою зарплати у подвійному розмірі, не заслуговують на увагу та не стосуються предмета даного спору.

Виходячи з наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення в цій частині.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 05 травня 2015 року змінити, виключивши з його мотивувальної частини висновок суду 1-ї інстанції про недоведеність ОСОБА_1 факту порушення її трудових прав, які виразилися у відсутності обліку відповідачем надурочних робіт та їх оплати.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ потягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий

Судді: