Єдиний унікальний номер 229/3553/15-ц
Номер провадження 2/229/1354/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 р. Дружківський міський суд Донецької області

у складі:

головуючого судді Гонтар А.Л.

при секретарі Костенко В. М.,

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Дружківка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 залізниці , третя особа ОСОБА_4 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу і моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_1 08 вересня 2015 р. звернулась до Дружківського міського суду з позовною заявою до ОСОБА_3 залізниці , третя особа ОСОБА_4 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу і моральної шкоди.

В позові вона посилається на те, що з 30 березня 1998 року її було прийнято на роботу до ОСОБА_3 залізниці на посаду секретар-друкарка.

26 серпня 2015 року її було звільнено з займаної посади за ст. 40 п.4 КЗпП України у зв'язку з прогулом.

Своє звільнення вважає таким, що проведено без дотримання законодавства України про працю, оскільки з 11 червня 2015 року до 28 червня 2015 р. вона знаходилась у черговій відпустці. Вона поїхала за межі м.Ясинувата до Запорізької області у м.Бердянськ. По закінченню відпустки вона не мала змоги повернутись до міста Ясинувата та з"явитись на роботу, так як було зупинено автобусний рух до зони АТО; створювалась погроза її життю та життю її дитини; не було фінансової можливості доїхати; вона не мала нотаріально посвідченої довіреності на вивіз дитини із м.Бердянська. Також посилається на лист Мінистерства соцполітики від 08.07.2014 року "Про збереження місця робітників, що переміщуються із районів проведення АТО..." , вважаючи, що їй були повинні надати відпустку на тривалий час.

Вона повідомила начальника центру професійного розвитку ОСОБА_4 про те, що не може своєчасно приїхати та приступити до роботи у м.Ясинувата та просила надати їй відпустку без збереження заробітної плати. Заява на відпустку без збереження заробітної плати була передана її батьком ОСОБА_5, яку написав її батько, а також заява яку написала особисто вона, але начальник проігнорував ці заяви, не прийняв їх, не зареєстрував. Про прийняте рішення про надання їй відпустки вона не була повідомлена. Повернулась в м.Ясинувата вона 25 серпня 2015 року, а 26 серпня 2015 року вийшла на роботу. Начальник вимагав надати її пояснення, через пів години зібрав профспілку та звільнив її за прогули.

Ввважає, що в результаті незаконних дій начальника їй заподіяна моральна шкода , яку оцінює у 5000 гривень і просить стягнути з нього, також просить стягнути на її користь з ОСОБА_4 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу по день поновлення на роботі.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві та пояснила, що вона з 1993 року працює на ОСОБА_3 залізниці на різних посадах та в різних структурних підрозділах. З 30 березня 1998 року вона працює на посаді секретар-друкарка. 11 червня 2015 року вона пішла у чергову відпустку до 28 червня 2015 р. та виїхала за межі м.Ясинувата до Запорізької області у м.Бердянськ. По закінченню відпустки вона не мала змоги повернутись до міста Ясинувата та з"явитись на роботу. Було зупинено автобусний рух у зону АТО; створювалась погроза її життю та життю її дитини; не було фінансової можливості доїхати; не мала нотаріально посвідченої довіреності на вивіз дитини із Бердянська.

Вона 27 червня 2015 року подзвонила начальнику центру професійного розвитку ОСОБА_4 та повідомила про те, що вона не може приїхати та просила надати їй відпустку без збереження заробітної плати. Він накричав на неї, погодження на відпустку не надав. Числа 01 липня вона передала через автобуси заяву на відпустку без збереження заробітної плати і її батько відніс заяву начальнику, але він відмовився її зареєструвати та надати відпустку. Через кілька днів її батько знову поніс начальнику заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати. Але начальник проігнорував і цю заяву та не погодився надати їй відпустку. Повернулась вона у м.Ясинувата 25 серпня 2015 року, а 26 серпня 2015 року вийшла на роботу. Начальник вимагав надати її пояснення, через пів години зібрав профспілку та звільнив її за прогули. Вона одна виховує дитину.

Вважає своє звільнення незаконним, оскільки в листі Міністерства соцполітики від 08.07.2014 року "Про збереження місця робітників, що переміщуються із районів проведення АТО..." вказано, що особам що переміщуються із зони АТО треба надавати відпустку безстроково.

Позивач просить визнати її звільнення незаконним та поновити її на роботі на посаді секретаря- друкарки.

Ввважає, що в результаті незаконних дій начальника їй заподіяна моральна шкода , яку оцінює у 5000 гривень і просить стягнути з ОСОБА_4, також просить стягнути на її користь з ОСОБА_4 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу по день поновлення на роботі в розмірі 3400 гривень.

Представник відповідача ОСОБА_3 залізниці ОСОБА_2 позов не визнав, та пояснив наступне позивачка була відсутня на робочому місці з 06 липня 2015 року по 25 серпня 2015 року. Вважає, що причина відсутності на роботі не є поважною, тому її було звільнено за прогул відповідно до ст. 40 п.4 КЗпП України. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Щодо стягнення моральної шкоди та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то ці позовні вимоги заявлені до ОСОБА_4, тому просять в їх задоволенні також відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, вивчив докази по справі суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Суд встановив, що позивача ОСОБА_1 було прийнято 05 липня 1993 року року на роботу до ОСОБА_3 залізниці на посаду електромонтера сігналізації відповідно до наказу № 89, 12 грудня 1996 року було переведено в Ясинуватську технічну школу на посаду бібліотекаря відповідно до наказу № 78/л, 12 січня 1998 року переведено на посаду діловода на підставі наказу № 2/л , на посаду секретаря-друкарки ОСОБА_1 було переведено , 30 березня 1998 року, що підтверджується наказом № 5/л (ас. 6-7 ).

26 серпня 2015 року позивача ОСОБА_1 було звільнено за ст.40 п.4 КзпП України у зв'язку з прогулом , що підтверджується наказом № 8-ОС від 26 серпня 2015 року (ас. 13 ).

Згідно ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

За змістом ст. ст. 40, 41 КЗпП України підставами для звільнення працівника згідно, зокрема, з п. 4 ст. 40 КЗпП України є його відповідні винні дії, вчинення яких передувало виданню наказу (розпорядження) про припинення трудового договору.

Як вибачається із матеріалів справи, на підставі наказу № 21/8 від 11 червня 2015 року ОСОБА_1 була надана відпустка з 11 червня 2015 року по 28 червня 2015 р. включно (а.с.53)

29 червня 2015 року позивач на роботу не вийшла, на роботу позивач вийшла 25 серпня 2015 року.

Дані обставини підтверджені сторонами у судовому засіданні та не спростовуються.

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України прогулом є відсутность на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин.

Позивач посилається, на те, що була відсутня на роботі з 29 червня 2015 року по 26 серпня 2015 року з поважних причин, оскільки вона не мала можливості повернутись до місця роботи в м.Ясинувата, а саме було зупинено автобусний рух до зони АТО; створювалась погроза її життю та життю її дитини; не було фінансової можливості доїхати; вона не мала нотаріально посвідченої довіреності на вивіз дитини із м.Бердянська.

Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивач не надала суду доказів на підтвердження поважності відсутності на роботі.

В якості доказа ОСОБА_1 суду надана довідка від 01.07.2015 року Бердянської автостанції, про відсутність рейсів 01 липня 2015 року на ОСОБА_3 у зв"язку із закриття руху (а.с.14), але щодо інших днів відсутності з 29 червня по 01 липня 2015 року, з 02 липня по 25 серпня 2015 року позивача на роботі докази не надані.

В своїх поясненнях позивач посилається на те, що вона зверталась до начальника ОСОБА_4 з проханням надати їй відпустку без збереження, передавала заяви про надання їй відпустки, але він їй відмовив у наданні відпустки.

Також посилається на лист Мінистерства соцполітики від 08.07.2014 року "Про збереження місця робітників, що переміщуються із районів проведення АТО..." , вважаючі, що їй були повинні надати відпустку на тривалий час.

Згідно листа Міністерства Соціальної політики від 08.07.2014 р. N 7302/3/14-14/13 "Про збереження місця роботи працівників, які переміщуються з районів проведення антитерористичної операції або залишаються у таких районах" працівники, які не виходять на роботу у звязку з переміщенням із районів проведення антитерористичної операції, або ті, які залишаються у таких районах під час проведення антитерористичної операції і не мають змоги виходити на роботу у звязку з небезпекою для життя та здоров'я, не можуть бути звільнені за пунктом 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України на підставі "прогул".

Рекомендовано роботодавцям за необхідності надавати працівникам на їх прохання оплачувані відпустки, відпустки без збереження заробітної плати, що надаються працівникам в обов'язковому порядку, та відпустки без збереження заробітної плати, які надаються за угодою сторін у порядку, визначеному законодавством

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про відпустки» за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Але, працівник має право на відпустку без збереження заробітної плати після видачі відповідного наказу та ознайомлення з ним працівника.

Позивачкою не надано суду доказів на підтвердження того, що вона зверталась до начальника з заявою про надання їй такої відпустки та було видано відповідний наказ.

Тому, суд вважає, що порушень трудового законодавства з боку відповідача не було здійснено і у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі треба відмовити.

Також треба відмовити у позовних вимогах про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди з ОСОБА_6

Оскільки судом не було встановлено порушень трудового законодавства відповідачем, то суд, вважає, що не підлягають задоволенню і позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди та стягнення середнього заробітку.

Крім того, позивач просила стягнути моральну шкоду з ОСОБА_4, вважаючи, що саме діями начальника ОСОБА_4 їй була заподіяна моральна шкода, але відповідно до ст. 1172 ЦК України шкоду, завдану працівником підприємства під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків відшкодує юридична особа.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу відшкодовується робітнику у разі поновлення на роботі відповідно до ст. 235 КЗпП України.

Оскільки позивача при подачі позову звільнено від сплати судового збору, а рішення прийнято на користь відповідача, то судові витрати слід віднести на рахунок держави .

Таким чином, у задоволенні позову відмовлено повністю.

На підставі ст. 10,11,58,59,60,212-215,218 ЦПК України (в редакції 2004 року), на підставі ст. 1172 ЦК України, ст.40 п.4,237-1,235,233 Кзпп України, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з усіма змінами та доповненнями), Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з усіма змінами та доповненнями), суд ,

в и р і ш и в :

в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 залізниці, третя особа ОСОБА_7 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу і моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили: через 10 днів з дня його проголошення, якщо не була подана апеляційна скарга, у разі подання апеляційної скарги, після розгляду її апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Дружківський міський суд протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя: А. Л. Гонтар