22-ц/775/840/2015(м)
Категорія 53 Головуючий у 1 інстанції Хараджа О.О.
Доповідач Кочегарова Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2015 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Лоленко А.В., Попової С.А.,

при секретарі Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про стягнення індексації заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (далі ПАТ «ММК ім. Ілліча») про стягнення індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Посилалася на те, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем, який при виплаті заробітної плати не проводив передбачену діючим законодавством індексацію заробітної плати і при звільненні повний розрахунок з нею не провів. Просила стягнути з ПАТ «ММК ім. Ілліча» індексацію за період з 01 березня 2003 року по 31 грудня 2010 року, що складає 4 234,88 грн., компенсацію в розмірі 3 412,23 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати з 29 грудня 2010 року по 28 квітня 2014 року в розмірі 340 721,35 грн., а також просила про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 000 грн.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 25 липня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на користь ОСОБА_1 заборгованість з індексації заробітної плати та компенсацію за затримку її виплати з березня 2003 року по липень 2006 року включно в сумі 446,48 грн., з утриманням з вказаної суми при виплаті передбачених законом податків та обов'язкових платежів, середній заробіток за час затримки у розрахунку при звільненні в розмірі 2 500 грн., моральну шкоду в розмірі 200 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ «ММК ім. Ілліча» в дохід держави судовий збір у розмірі 458,80 грн.

28 серпня 2014 року позивач отримала виконавчий лист на виплату вказаної в рішенні суми; 25 вересня 2014 року на виконання судового рішення ОСОБА_1 були перераховані грошові кошти; 21 липня 2015 року позивач звернулася до апеляційного суду Донецької області суду з апеляційною скаргою на рішення від 25 липня 2014 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити, в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати частини заробітної плати, та стягнути з відповідача у повному обсязі середній заробіток за час затримки виплати частини заробітної плати при звільненні, передбачений ст.117 КЗпП України, за весь час - з дня звільнення по день ухвалення рішення суду. В іншій частині рішення не оскаржується.

Позивач в судове засідання апеляційного суду не з'явилася, просила розглянути справу у її відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення проти скарги представника ПАТ «ММК ім.Ілліча» - Новгородської В.В., дослідивши письмові матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що факт невиплати позивачеві індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати в сумі 446,48 грн. доведений, а тому, виходячи з положень ч.2 ст. 117 КЗпП України, у позивача виникло право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в розмірі, який визначений судом, виходячи зі співмірності заявлених та задоволених позовних вимог по основній вимозі щодо індексації і компенсації.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися, оскільки ці висновки відповідають обставинам справи та нормам права.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, з 17 лютого 1965 року по 31 березня 1989 року та з 01 січня 1992 року по 29 грудня 2010 року позивач перебувала у трудових відносинах із ПАТ «ММК ім. Ілліча», що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці (а.с.6-9)

На час звільнення позивача повний розрахунок з нею проведено не було - залишилася невиплаченою сума індексації заробітної плати - 211,36 грн. та компенсації втрати частини заробітної плати в сумі 235,12 грн., а всього 446,48 грн., нарахованих за період з березня 2003 року по липень 2006 року (включно). До дня ухвалення рішення вказана сума позивачу виплачена не була.

Колегія вважає, що при вирішенні спору, в цій частині, суд правильно застосував норми матеріального права і, зокрема, ст. 95 КЗпП України, Закон України «Про оплату праці», Закон України «Про індексацію грошових доходів громадян», Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України N 1078 від 17 липня 2003 року і Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21 лютого 2001 року та роз'яснення, викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 1-18/2013, згідно з яким, положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Вимоги ОСОБА_1 про стягнення індексації в розмірі 4 234,88 грн. та компенсації в розмірі 3 412,23 грн. обґрунтовано визнані судом першої інстанції безпідставними, враховуючи наступне.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», який набрав чинності з 1 січня 2003 року, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101%. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Згідно абзаців 4-6 п. 1-1 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 року, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003 року № 491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доход населення". Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Нарахування сум індексації або проведення чергового підвищення грошових доходів випереджаючим шляхом здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, на підставі якого нарахована сума індексації перевищить суму підвищення доходів випереджаючим шляхом у базовому місяці (п.5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення).

Зважаючи на ці норми права, відповідач правильно проводив нарахування ОСОБА_1 індексації заробітної плати з березня 2003 року до липня 2006 року, оскільки з серпня 2006 року на підприємстві проводилося підвищення заробітної плати, яке перевищувало розмір індексації заробітної плати, що визнав в судовому засіданні апеляційного суду позивач, а тому, суд частково задовольнив позов про стягнення індексації та компенсації до серпня 2006 року, оскільки в подальшому індексації не проводилася у зв'язку з застосуванням випереджаючого принципу підвищення грошових доходів працівника.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1, з посиланням позивача на власний розрахунок індексації та компенсації, оскільки вказаний розрахунок містить тільки показники індексів споживчих цін, без зазначення та врахування розмірів прожиткового мінімуму, які давали підстави для проведення індексації заробітної плати.

Отже, в даному випадку, виник спір між сторонами щодо розміру індексації і компенсації, який вирішено судом шляхом часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Визначаючи розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні - 2 500 грн. та у відшкодування позивачу моральної шкоди в розмірі 200 грн., суд, керуючись ч.2 ст.116, ст.ст. 117, 237-1 КЗпП України, п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», також виходив з загальних засад цивільного судочинства щодо розумності та справедливості.

Таким чином, колегія вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1, оскільки при її звільненні 29 грудня 2010 року підприємство не виплатило їй належну індексацію заробітної плати та компенсацію втрати частини заробітної плати в сумі 446,48 грн., а тому, позивач має право на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, але не в повному розмірі, та відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, не погоджуючись із рішенням суду, посилається на те, що оскільки між нею та підприємством був відсутній спір про розмір сум індексації та компенсації, які підлягали виплаті їй при звільненні, то за таких обставин у суду не було підстав для зменшення середнього заробітку, який вона просила стягнути з ПАТ «ММК ім. Ілліча» в розмірі 340 721,35 грн.

Доводи скарги є неспроможними, оскільки з позовної заяви ОСОБА_1, яка неодноразово була уточнена, вбачається, що позивачка просила про стягнення індексації та компенсації за період з 1 березня 2003 року до 31 грудня 2010 року в розмірі відповідно 4234,88 грн. та 3412,23 грн., а суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і колегія, вважав, що задоволенню підлягають вимоги за період з березня 2003 року до липня 2006 року в сумі 446,48 грн.

Таким чином, оскільки матеріали справи вказують на наявність спору між сторонами, то це давало підстави суду першої інстанції право для застосування роз'яснень, викладених в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно з яким, при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Ухвалене у справі рішення судом першої інстанції відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в ухвалі від 29 травня 2015 року справа 6-809ц15.

Посилання ОСОБА_1 у скарзі на те, що спір між нею та підприємством щодо стягнення індексації та компенсації було вирішено до звернення до суду, ПАТ «ММК ім. Ілліча» виплатило їй заборгованість з індексації та компенсації і вона з цим погодилася спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що до суду позивач

звернулася 29 листопада 2013 року, а виплата заборгованості відбулася 25 вересня 2014 року.

Наведені позивачкою в апеляційній скарзі рішення Верховного Суду України з приводу вирішення трудових спорів, як підстава для скасування рішення у даній справі, є неспроможними, оскільки висновки суду першої інстанції щодо зменшення розміру середнього заробітку, не обґрунтовувалися можливість звільнення роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України та нетривалим часом роботи працівника на підприємстві.

Посилання позивачки на неправильне вирішення спору в частині відшкодування витрат на правову допомогу до уваги не приймається, оскільки таких вимог ОСОБА_1 суду першої інстанції не заявляла і доказів на понесені витрати апеляційному суду не надала.

Порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання чинності безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: А.В.Лоленко

С.А. Попова