03.06.2015 Справа № 363/710/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 червня 2015 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Підкурганного В.В.

при секретарі Слободенюк Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання іпотечного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом у якому просила суд визнати недійсним договір іпотеки від 8 квітня 2009 року, укладений між нею та відповідачкою та стягнути на свою користь понесені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено 8 квітня 2009 року договір позики 15000 доларів США.

Того ж дня, в рахунок забезпечення виконання зобовязань за зазначеним договором позики, між позивачкою та відповідачкою було укладено договір іпотеки, предметом якого були земельна ділянка площею 0,0617 га для ведення садівництва у СТ «Харчомаш» на території Синяківської сільської ради Вишгородського району Київської області та садовий будинок який на ній знаходився.

Вважала, що відповідно до статті 133 ЗК України, заставодержателями земельних ділянок сільськогосподарського призначенням можуть бути лише банки.

З посиланням на статті 203, 215 ЦК України просила про задоволення позову.

У судовому засіданні представник позивачки, як і третя особа по справы, позов підтримав та просив про його задоволення із викладених у ньому підстав.

В свою чергу, представник відповідачки заперечував щодо задоволення позову, зазначивши, що ділянка землі із цільовим призначенням для ведення садівництва не є ділянкою сільськогосподарського призначення. Крім того, просив застосувати строки позовної давності, так як із моменту укладення оспорюваного правочину пройшло значно більше трьох років.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши письмові матеріали справи, судом зазначається про наступне.

Так, у судовому засіданні встановлено, що 8 квітня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів (а.с. 5).

Того ж дня між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено іпотечний договір предметом якого були земельна ділянка площею 0,0617 га для ведення садівництва у СТ «Харчомаш» на території Синяківської сільської ради Вишгородського району Київської області та садовий будинок № 10із надвірними будівлями і спорудами, вул. Лінія 16, який на ній знаходився (а.с. 6-11).

Відповідно до примірнику державного акта на право власності на земельну ділянку від 10 лютого 2007 року ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 0,0617 га для ведення садівництва у СТ «Харчомаш» на території Синяківської сільської ради Вишгородського району Київської області (а.с. 12-13).

Згідно свідоцтва про право власності від 17 листопада 2008 року вона також була власником садового будинку 10 по вул. Лінія 16, у СТ «Харчомаш» на території Синяківської сільської ради Вишгородського району Київської області (а.с. 14).

Однак, згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 згідно рішення суду від 4 грудня 2012 року є власником зазначеного нерухомого майна (а.с. 35).

З огляду на встановлені обставини судом зазначається наступне.

Відповідно до статті 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Так, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 4 статті 133 ЗК України, заставодержателем земельних ділянок сільськогосподарського призначення та прав на них (оренди, емфітевзису) можуть бути лише банки.

З аналізу змісту статей 18,19,22 ЗК України, випливає, що земельні ділянки, надані громадянам для садівництва, відносяться до складу земель сільськогосподарського призначення.

Таким чином, земельна ділянка, що перебувала у власності позивачки також не могла бути обєктом оспорюваного іпотечного договору.

В той же час, статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності.

Так, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи, спірний правочин було укладено 8 квітня 2009 року, разом з тим, позов про визнання договору недійним, ОСОБА_1 подала до суду 17 лютого 2015 року.

Таким чином, визначений законодавцем строк, протягом якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист цивільного права чи інтересу, позивачкою пропущено.

У статті 267 ЦК України йдеться про те, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

З урахуванням того, що представник відповідачки звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності при вирішенні даного спору, а представник позивачки не навів жодних аргументів щодо поважності причин пропуску позовної давності, суд приходить до висновку про потребу прийняття рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання іпотечного договору недійсним на підставі частини 4 статті 267 ЦК України.

Крім того, судом звертається увага на той факт, що позивачка звернулась до суду про визнання недійсним іпотечного договору у повному обємі у звязку із тим, що фізична особа не могла бути заставодержателем земельної ділянки сільськогосподарського призначення.

В той же час, предметом іпотеки за оспорюваним правочином була не лише земельна ділянка, а й садовий будинок.

В супереч вимогам статті 60 ЦПК України, жодних доказів, які б свідчили про неправомірність іпотечного договору в частині передачі в іпотеку садового будинку - суду не надано.

Керуючись статтями 209-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання іпотечного договору недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя