Справа № 339/123/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1609/2015
Головуючий у 1 інстанції Поляниця М. М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючого: Горблянського Я.Д.

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.

секретаря: Петріва Д.Б.

з участю: апелянта ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа орган опіки і піклування Болехівської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, - за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Болехівського міського суду від 15 червня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

В березні 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд вказаним позовом, посилаючись на те, що від шлюбу з відповідачем ОСОБА_4 05.04.2013 року народився син ОСОБА_5. З січня 2014 року відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не брав, розвитком не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток не надавав. Як на підставу заявленого позову послалась на те, що відповідач чинить їй перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоровя дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку, зокрема відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд сина за кордон для відпочинку та оздоровлення. В звязку з цим просила надати їй дозвіл на виїзд ОСОБА_6 за кордон без дозволу батька до повноліття дитини та дозволити їй без згоди відповідача оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього сина за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення ним повноліття.

Рішенням Болехівського міського суду від 15.06.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, через не зясування судом фактичних обставин справи ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що неповнолітній син ОСОБА_5 часто хворіє та потребує профілактичного лікування. Батько та сестра позивача працюють та проживають у Словакії та запропонували їй з сином відвідати їх та оплати курортний відпочинок. У 2013 році ОСОБА_4 давав дозвіл на вивіз дитини, але коли в березні 2015 року вона знову звернулась до відповідача він в категоричній формі відмовився надавати дозвіл на виїзд сина закордон, пояснивши тим, що позивач має намір назавжди виїхати за межі України.

Вказувала, що відповідач своєчасно отримав позовну заяву та був повідомлений про відкриття провадження, але в порядку ст.128 ЦПК України не надав суду заперечення проти позову та не виявив бажання врегулювати конфлікт шляхом укладення мирової угоди.

Вважає, що відповідач має намір нашкодити їй, нехтуючи інтересами дитини.

Посилається на ст.155 СК України, відповідно до якої здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Так, представник органу опіки та піклування Болехівської міської ради визнав необхідність оздоровлення дитини закордоном, проте не підтримав позов по суті.

А тому необґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що внаслідок вивезення сина на оздоровлення за кордон позивач позбавляє відповідача можливості приймати участь у вихованні.

Просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволеннія її позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, дослідивши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що відповідач порушує її права чи права малолітнього сина, не надано докази про ухилення чи навмисне ненадання ним дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, та не встановлено, що останній не надасть за необхідності дозвіл в майбутньому.

Таке рішення суду відповідає встановленим обставинам справи та узгоджується з нормами матеріального та процесуального права.

Встановлено, що сторони по справі перебувають в зареєстрованому 05.09.2009 року відділом РАЦСУ Долинського РУЮ шлюбі, від якого у них 05.04.2013 року народився син ОСОБА_6. Як вказувала позивач з чоловіком вона не проживає з січня 2014 року.

Спір між сторонами виник в звязку з відмовою ОСОБА_4 надати дозвіл на виїзд малолітнього сина за кордон для відпочинку та оздоровлення.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно зі ст.4 Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно з частиною 2 пункту 2-2 Правил, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

У статті 141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.

Суд першої інстанції, вірно дослідив відсутність обставин, якими позивач обґрунтовував свій позов щодо надання дозволу виїзду дитини за кордон у різні країни світу та на невизначений термін перебування до досягнення ним повноліття. Так, в позовній заяві в порушення норм сімейного законодавства не зазначено конкретного часу перебування дитини за кордоном, а також у яку саме державу чи держави світу дозволено виїзд дитини без згоди батька. Також, не зазначено конкретного місця відпочинку де дитина може оздоровитись.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що багаторазове вивезення дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачено.

Доводи позивача відносно того, що відповідач заперечує проти виїзду дитини за межі України, чим порушує інтереси сина, спростовуються наступним.

Відповідно до частин 1,4 статті 60 ЦПК України, яка регламентує обов'язок доказування і подання доказів, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_2, всупереч вимогам вказаної норми закону, не представила суду належних та допустимих доказів звернення до відповідача з приводу надання дозволу на виїзд сина за кордон. Натомість, в матеріалах справи міститься закордонний паспорт позивача, в якому вказано про перебування ОСОБА_6 за межами України з відмітками перетину кордону виїзд 01.12.2013 року, вїзд 05.01.2014 року. Це підтверджує, що батько надавав дозвіл на виїзд сина за кордон, однак при цьому знав термін перебування та державу в якій він буде знаходитись.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для задоволення позову про надання дозволу виїзду дитини за кордон.

Розглянувши справу в межах позовної заяви та в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307,308,313-315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Болехівського міського суду від 15 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: Я.Д. Горблянський

ОСОБА_7

ОСОБА_8