Номер провадження: 22-ц/785/8510/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Станкевич В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Станкевича В.А.

суддів Варикаші О.Д.

ОСОБА_2

при секретарі Желєзнові В.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та витребування майна із незаконного володіння та зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, Білгород-Дністровська міська рада про визнання дійсним договору купівлі-продажу 26/400 частки будинку №13 по вул. Леона Попова в м. Білгород-Дністровському Одеської області, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 липня 2015 року, -

встановила:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та після уточнення своїх позовних вимог просила суд: усунути перешкоди у здійсненні нею права власності на 26/400 часток житлового будинку, який розташований за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Леона Попова, 13, шляхом виселення відповідачів із членами їх сімей без надання іншого житла; зобов'язати відповідачів передати ОСОБА_3 ключі від вхідних дверей будинку, який розташований за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Леона Попова, 13; стягнути з відповідачів солідарно на користь позивачки спричинену їй моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.; стягнути з відповідачів судові витрати.

В обґрунтування вимог позовної заяви ОСОБА_3 зазначала, що у 2003 році вона та двоє інших співвласників ОСОБА_8 та ОСОБА_7, кожній з яких належить на праві спільної часткової власності по 26/400 часток вказаного вище житлового будинку, вирішили відчужити належні їм частки житлового будинку ОСОБА_4 та її сину ОСОБА_6 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 оформили на ім'я ОСОБА_3 довіреності з правом продажу належних їм часток відповідачам. На підтвердження наміру продати в майбутньому відповідачам зазначені частки житлового будинку та наміру відповідачів їх купити, ОСОБА_3 була власноручно складена розписка про отримання нею завдатку в розмірі 500 доларів США.

Позивачка зазначала, що в майбутньому обставини домовленості щодо купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами змінилися, в тому числі сторони не досягли згоди щодо вартості нерухомого майна, сам договір купівлі-продажу між ними не укладався, а тому на думку позивачки, відповідачі безпідставно користуються та проживають у належній їй частині будинку та їх відмова в добровільному порядку звільнити житловий будинок стала підставою для звернення позивачки до суду із дійсним позовом для захисту її прав власника нерухомого майна.

ОСОБА_5 в свою чергу звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, Білгород-Дністровська міська рада, в якій просили: - визнати дійсним договір купівлі-продажу 26/400 часток будинку №13 по вул. Леона Попова в м. Білгород-Дністровському Одеської області, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5; визнати за ОСОБА_5 право власності на зазначені 26/400 часток житлового будинку.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_5 зазначає, що 20 червня 2003 року між ним та ОСОБА_3 була досягнута письмова згода щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу 26/400 часток житлового будинку №13 по вул. Леона Попова в м. Білгород-Дністровському Одеської області, належних ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності. ОСОБА_5 вказував, що відбулося повне виконання договору, що підтверджується розпискою ОСОБА_3 про отримання нею 500 доларів США в рахунок майбутнього продажу частки будинку. Після досягнення всіх істотних умов договору ОСОБА_3 виїхала на постійне проживання до м. Києва та ухиляється від нотаріального посвідчення договору, у зв'язку із чим ОСОБА_5 був змушений звернутися до суду.

Представник ОСОБА_3 за довіреністю ОСОБА_12 в судовому засіданні уточнений позов ОСОБА_3 підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 просив відмовити у зв'язку з їх безпідставністю.

Представник відповідача за первісним уточненим позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_5 за довіреністю ОСОБА_13 у судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечував, просив задовольнити зустрічний позов.

Представник відповідача за первісним уточненим позовом ОСОБА_6 за довіреністю ОСОБА_13 у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Відповідач за первісним уточненим позовом ОСОБА_4 у судове засідання не з'явилася.

Треті особи за зустрічним позовом до суду не з'явилися.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 липня 2015 року уточнена позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та витребування майна із незаконного володіння задоволена частково.

Усунунено перешкоди ОСОБА_3 у здійсненні права власності на 26/400 часток житлового будинку, який розташований за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Леона Попова, 13, шляхом виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 із членами їх сімей без надання іншого житла.

Зобов'язано ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 передати ОСОБА_3 ключі від вхідних дверей будинку, який розташований за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Леона Попова, 13.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 260 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_5 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, Білгород-Дністровська міська рада про визнання дійсним договору купівлі-продажу 26/400 частки будинку №13 по вул. Леона Попова в м. Білгород-Дністровському Одеської області відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з вказаним рішенням первісний позивач ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати це рішення, та постановити нове, яким задовольнити його зустрічний позов в повному обсязі, а в позові ОСОБА_3 відмовити, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власницею 26/400 часток житлового будинку №13, розташованого по вул. Леона Попова в м. Білгород-Дністровському Одеської області на підставі свідоцтва про право власності від 10.08.2001 року, виданого на підставі розпорядження органу приватизації №7783 від 10.08.2001 року. Право власності зареєстроване у встановленому законом порядку, підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно серії ВВА №153933 (а.с.11); довідкою КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» від 23.12.2014 року № 2001 (а.с. 64)

Відповідно до вказаної довідки БТІ станом на 31.12.2012 року іншими співвласниками житлового будинку № 13, розташованого по вул. Леона Попова в м. Білгород-Дністровському Одеської області є: ОСОБА_10 - 16/100 часток; ОСОБА_8 - 26/400 часток; ОСОБА_9 - 26/400; ОСОБА_7 - 26/400; ОСОБА_14 -41/100; міська рада - 17/100.

Сторони не заперечували, що ОСОБА_3 у 2003 році мала намір продати належні їй 26/400 часток вказаного житлового будинку.

З копії розписки, складеної ОСОБА_3 вбачається, що 20.06.2003 року вона отримана від ОСОБА_5 500 доларів США в рахунок майбутнього продажу будинку.

ОСОБА_5 та його представник наполягали на тому, що саме ця розписка є належним доказом досягнення сторонами усіх істотних умов договору купівлі-продажу та підтвердженням його повного виконання, а саме остаточного розрахунку та є підставою для визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання за ОСОБА_5 права власності на спірне нерухоме майно.

Між тим, суд першої інстанції правильно вважав, що не може погодитися із наведеними доводами ОСОБА_5 та його представника тому, що:

Згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Тобто до правовідносин, які виникли між сторонами застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

За положеннями ч. 2 ст. 47 Цивільного кодексу УРСР, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.

У п. 4 постанови Пленум Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 "Про судову практику у справах про визнання угод недійсними" було роз'яснено, що правило ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження.

Із наданої до суду розписки не вбачається, що сторони досягли усіх істотних умов угоди.

Таким чином, розписка про отримання позивачкою грошей не підтверджує укладення між сторонами договору купівлі-продажу 26/400 часток житлового будинку № 13, розташованого по вул. Леона Попова в м. Білгород-Дністровському Одеської області, а є тільки фінансової складової, а саме підтверджує факт отримання грошових коштів.

Оскільки договору купівлі-продажу 26/400 часток житлового будинку № 13, розташованого по вул. Леона Попова в м. Білгород-Дністровському Одеської області, відповідно до чинного законодавства України, укладено не було, то суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позовні вимоги ОСОБА_5 щодо визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання за ним права власності на 26/400 частки житлового будинку №13 по вул. Леона Попова в м. Білгород-Дністровському Одеської області не підлягають задоволенню.

Крім того, суд першої інстанції правильно зазначив, що у відповідності до ст.ст. 75, 76, 80 ЦК УРСР ОСОБА_5 при зверненні до суду із зустрічним позовом було пропущено строк позовної давності, що також є підставою для відмови в задоволенні позовної заяви.

Згідно зі ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Оскільки судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 є законним власником 26/400 частин житлового будинку №13 по вул. Леона Попова в м. Білгород-Дністровському Одеської області та зареєстрована за зазначеною адресою, то суд першої інстанції обгрунтовано вважав. що ОСОБА_3 позбавлена можливості вільно володіти та користуватися належним їй на праві спільної часткової власності майном, оскільки там проживають ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Що стосується факту того, що вказані особи проживають за зазначеною адресою, що не заперечується сторонами, а також підтверджується відповіддю Білгород-Дністровського MB ГУМВС України в Одеській області від 15.10.2014 року № 51/27409, заявою про кримінальне правопорушення, то дані обставини не підтверджують набуття останніми права власності на спірне майно, а навпаки свідчать про порушення прав ОСОБА_3, як власника нерухомості(а.с. 27, 54).

На підставі наведеного суд першої інстанції правильно вважав, що проживання відповідачів за первісним позовом у спірному житловому будинку є незаконним, оскільки вони проживають у будинку без відповідної на то правової підстави: вони не є власниками будинку; не мають особистого сервітуту; не зареєстровані за зазначеною адресою та не є членами сім'ї власника будинку.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення по справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_3 надала йому письмову згоду на вселення та проживання у спірному будинку не були підтверджені належними та допустимими доказом, а тому не приймаються судом до уваги. Так, в матеріалах справи наявний лише письмовий дозвіл позивачки на проживання у належній їй частині будинку на ім'я ОСОБА_15

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав шляхом використання відповідних способів захисту права власності, в тому числі і шляхом виселення.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

4.4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. З ст. 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

На підставі наведеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 в частині усунення перешкод у здійсненні нею права власності на належні їй 26/400 часток житлового будинку, шляхом виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 із членами їх сімей без надання іншого приміщення та для безперешкодного доступу до житла суд першої інстанції правильно вважав за доцільне задовольнити і вимогу щодо зобов'язання відповідачів передати ОСОБА_3 ключі від вхідних дверей будинку.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про необхідність часткового задоволення уточнених позовних вимог ОСОБА_3 та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 у зв'язку з їх безпідставністю.

Правильно не були взяті судом до уваги і посилання позивача ОСОБА_5, що позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_3 самостійно звернулася до суду із позовом, хоча спір стосується спільної часткової власності, тобто до складу позивачів повинні входити всі співвласники майна, оскільки правовідносини, які мали місце між сторонами та підтверджуються розпискою, складеною ОСОБА_3 виникли саме між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 і співвласники ніяким чином не приймали у цьому участь та їх права та інтереси жодним чином не порушені.

Що стосується інших обставин зазначених в апеляційній скарзі та заявлених представником ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції, то вони, або спростовуються матеріалами справи, або відповідно до вимог цивільного процесуального права України не є підставою для скасування рішення суду.

Враховуючи все вищевикладене колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 липня 2015 року по справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та витребування майна із незаконного володіння та зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, Білгород-Дністровська міська рада про визнання дійсним договору купівлі-продажу 26/400 частки будинку № 13 по вул. Леона Попова в м. Білгород-Дністровському Одеської області - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 20 днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.А. Станкевич

Судді : А.П. Бабій

ОСОБА_16