Провадження № 2/522/8371/15
У Х В А Л А

Іменем України

«11» серпня 2015 року

Суддя Приморського районного суду міста ОСОБА_1 ОСОБА_2, дослідивши матеріали позовної заяви Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання трудового договору,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом.

Вивчивши позовну заяву та додані до неї матеріали, суддя дійшов висновку, що зазначена заява не підлягає розгляду судом в порядку цивільного судочинства, виходячи з наступного.

У відповідності із ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно з ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:

1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;

2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці;

3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення;

4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин;

5) нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності;

6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу;

7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння;

8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу;

10) призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду.

Вказаний перелік підстав розірвання трудового договору, укладеного між сторонами на невизначений строк є вичерпним та поширеному тлумаченню не підлягає.

При цьому, в чинному законодавстві не передбачено такого порядку розірвання трудового договору, як судовий. За правилами трудового законодавства трудовий договір розривається або роботодавцем, або працівником, або за їх згодою. Лише в разі незгоди працівника з розірванням трудового договору особа, яка вважає порушеними її права та законні інтереси, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Згідно з частиною 2 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Наведене правило необхідно розуміти в контексті частини 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадян ОСОБА_5, ОСОБА_6 та інших громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) від 25 грудня 1997 року № 9-зп, згідно з яким частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Тобто суд вправі вирішувати спори, що виникають між сторонами, та вирішувати інші правові питання у випадках, визначених законом, що позбавляє суд права вирішувати ті правові питання, що віднесені законом до компетенції інших осіб.

Таким чином, суд не наділений повноваженнями на розірвання такого трудового договору за рішенням, оскільки це протирічитиме положенням ст. 40 КЗпП України. Суд дійшов висновку, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 заявила вимоги про застосування такого способу захисту, що виходить за межі компетенції суду.

З огляду на викладене, суд, застосовуючи за допомогою правила ч. 8 ст. 8 Цивільного процесуального кодексу України до спірних правовідносин за аналогію закону положення п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України, відповідно до якого суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах в порядку цивільного судочинства.

Отже, враховуючи, що судом встановлено на стадії відкриття провадження наявність між роботодавцем та працівником спору, що має бути врегульований в позасудовому порядку, суд має відмовити у відкритті провадження за такою заявою, поданою в порядку позовного провадження.

Керуючись ст. 8, 15, п. п. 1 та 2 ч. 2 ст. 122 ЦПК України, ст. 40 КЗпП України, СУД

У Х В А Л И В :

Відмовити у відкритті провадження за позовною заявою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання трудового договору.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

С У Д Д Я ОСОБА_2