АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/1436/15 Доповідач - Ткач О.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2015 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Ткач О.І.

суддів - Гірський Б. О., Сташків Б. І.,

при секретарі Брілю В.

з участю сторін: ОСОБА_1 та представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 23 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим будинком та земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку-,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 23 лютого 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим будинком на АДРЕСА_1 в м. Тернополі шляхом виділення в користування приміщення 1-1 та встановлення порядку користування земельною ділянкою для обслуговування вказаного житлового будинку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати і ухвалити нове, посилаючись на те що суд в повній мірі не врахував її доводи, оскільки вона як співвласник 1/6 домоволодіння позбавлена можливості використовувати його за призначенням із за неправомірної поведінки іншого співвласника.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та в межах позовних вимог, заслухавши пояснення апелянтки, її представника та представника відповідача, перевіривши законність та обгрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що скаргу слід відхилити.

Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи у апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

В серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про встановлення порядку користування житловим будинком по АДРЕСА_1 в м. Тернополі шляхом виділення в користування приміщення 1-1 та встановлення порядку користування земельною ділянкою для обслуговування вказаного житлового будинку, посилаючись на те, що з 1986 року є власницею 1/6 частини домоволодіння, однак із за постійних конфліктів з іншим співвласником позбавлена в повному обсязі використовувати належне їй майно.

Саме посилаючись на постійні конфлікти, конфігурацію розміщень жилих та нежилих приміщень, а також неможливість реального поділу жилого будинку позивачка просила надати судовим рішення статус жилого приміщення приміщенню 1-1 площею 19.0 кв.метри в прибудові жилого будинку, яке згідно технічного паспорту є приміщенням коридору, однак за своїми технічними характеристиками відповідає вимогам (ДБН) В2.2-12-2005р до жилих приміщень, та виділити вказане приміщення або його частину в розмірі 12 кв.м, з влаштуванням перегородки, що дає можливість частину вказаного приміщення спільно використовувати як вхід до будинку, відповідно до варіанту 1-1 експертного дослідження, а також дасть їй можливість здійснити прибудову корисної площі до будинку.

Земельна ділянка, на якій знаходиться домоволодіння, не приватизована, тому просить встановити порядок користування і земельною ділянкою, виходячи з того, що при придбанні спірного домоволодіння в 1957 році до батьків перейшло право користування земельною ділянкою в розмірі 600 кв.метри, які були надані під забудову попередньому власнику. Крім цього, враховуючи, що рішенням Тернопільської міської ради №4/11/34 від 6.06.2004 року за заявою уже покійної співвласниці, її сестри, а матері відповідача, надано їм в спільне користування додатково 190 кв.м землі, відповідно її частина додатково збільшується на 95 кв.метри, які просила врахувати при встановленні порядку користування земельними ділянками.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що виділити в користування приміщення 1-1 є неможливим, оскільки воно має статус загального користування - коридору, який не може використовуватись як житло і при цьому його площа перевищує розмір, що відповідає ідеальній долі позивачки в праві на житлову площу будинку.

Відмовляючи в задоволенні вимог про встановлення порядку користування земельною ділянкою, яка призначена для обслуговування жилого будинку, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано документів, які посвідчують право сторін на користування земельною ділянкою за вказаною адресою, а також відсутність у позивачки конкретно визначеної частини будинку.

З кінцевим висновком суду, який сформульовано в резолютивній частині рішення, погоджується апеляційний суд, а з вищевикладеними мотивами та обгрунтуванням - частково.

Так, з матеріалів справи вбачається, що апелянт ОСОБА_1 успадкувала в 1986 році після смерті матері 1/6 частину домоволодіння АДРЕСА_1 в м. Тернополі. Загальна площа жилого будинку становить 114.3 кв.м, житлова площа становить 56,2 кв.м. Позивачці, яка є власником 1/6 ідеальної частини жилого будинку, належить 19.05 кв.м загальної площі будинку.

Дане домоволодіння є постійним місцем проживання в Україні позивачки та її чоловіка, оскільки на даний час вона працює за межами України. 5/6 частин вказаного домоволодіння успадкував племінник-відповідач у справі, який фактично проживає в Тернополі за іншою адресою, але є зареєстрованим за адресою спірного домоволодіння. Між сторонами склались неприязні стосунки, які породжують постійні спори, і які є предметом судових розглядів, починаючи з 2004 року.

Посилання апелянтки на можливість проведення в приміщенні 1-1 перепланування, згідно долученого до матеріалів справи висновку №834 будівельно-технічного дослідження від 15.03.2011 року (т.1 а.с.20-38), яке безпідставно на її думку не взято до уваги судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції не знаходить достатнім доводом для задоволення апеляційної скарги, оскільки будь яка реконструкція житлового будинку є можливою при дотриманні вимог ст.152 ЖК, про що неодноразово вказувалось в судових рішеннях судів апеляційної та касаційної інстанцій при перегляді рішень судів першої інстанції у справах між цими ж сторонами протягом 2004-2012 років ( т.1 а.с.164-166, 93-94).

В справі відсутні докази про погодження, згідно вимог ст.152 ЖК, запропонованих перепланувань в жилому будинку з відповідними службами.

Тому відсутні підстави для встановлення порядку користування приміщення 1-1 з наступним переплануванням цього приміщення.

З матеріалів справи вбачається, що спірне будинковолодіння придбано матір'ю відповідачки в 1961 році у ОСОБА_3, якому виконкомом Тернопільської міської Ради депутатів трудящих № 483 від 17.08.1957 року була надана земельна ділянка розміром 600 кв.метри під будівництво жилого будинку на колишній АДРЕСА_2. Саме цей же розмір земельної ділянки, згідно вимог чинного на той час законодавства щодо переходу права користування земельною ділянкою, вказано і в свідоцтві про право власності на спадкове майно - частину спірного домоволодіння за законом, яке видано позивачці в 1986 році (т.1 а.с.6,143,9,92 , т.2 а.с.63 )

Тернопільська міська рада четвертого скликання 6.05.2004 року прийняла рішення №4/11/34 (т.1 а.с.9) про передачу у приватну власність позивачки та матері відповідача земельну ділянку, яка перебувала в їх користуванні, тобто орган місцевого самоврядування не оспорював розмір земельної ділянки, який перебував у фактичному користуванні власників домоволодіння.

Пунктом 5 Постанови Верховної Ради УРСР "Про порядок введення в дію Земельного Кодексу Української РСР" №562 від 18 грудня 1990 року встановлено, що громадяни, які мають у користуванні земельні ділянки надані їм до введення у дію Кодексу, зберігають свої права користування до оформлення ними у встановленому порядку прав землеволодіння або землекористування.

Тому безпідставним є посилання суду першої інстанції на відсутність правовстановлюючих документіву сторін на земельну ділянку для обслуговування домоволодіння. Сторони в справі є користувачами земельної ділянки, яка є комунальною власністю міста, що випливає з аналізу ЗК УРСР, Постанови Верховної Ради УРСР " Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року, Перехідних положень Земельного Кодексу України та рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року №5-рп/2005 в справі №1-17/2005 за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України положень ст.92, п.6 розділу Х"перехідні положення" Земельного Кодексу України.

Встановити порядок користування між сторонами в судовому порядку є можливим при наявності відповідного експертного висновку, який би передбачав, як спільне, так і відособлене використання земельної ділянки співвласниками домоволодіння.

Однак в справі такий висновок є відсутнім, а запропоновані варіанти порядку користування земельною ділянкою розроблені, виходячи з можливих варіантів реального поділу домоволодіння, а не виходячи з ідеальних часток в домоволодінні. (т.1 а.с.50 об, 55об-59).

Отже доводи апеляційними скарги не можуть бути підставою для скасування судового рішення, а є можливими для зміни мотивів відмови в позові.

При вказаних обставинах, суд апеляційної інстанції погоджується з резолютивною частиною судового рішення

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

Ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1- відхилити

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 23 лютого 2015 року залишити без змін

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області О.І. Ткач