АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1719/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 53, 54 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 травня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ПАТ КБ «Приватбанк» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку, а також моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 звернулася до суду із вказаним позовом, яким, після подальшого уточнення, просила суд визнати незаконним та скасувати наказ №Э.СS-УВ-2015-84-П від 20.03.2015 про її звільнення, поновити її на посаді менеджера ПАТ КБ «ПриватБанк», стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду в сумі 30000,00 грн., а також витрати на правову допомогу в сумі 1000,00 грн., мотивуючи про те, що вона працювала у ЧГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» на посаді менеджера з 27.04.2010. Позивачка 23.03.2015 подала заяву про звільнення з роботи за п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін. Вважає, що таке звільнення є незаконним, оскільки наказом № Э.СS-УВ-2015-84-П від 20.03.2015 її звільнили з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін з 20.03.2015, тоді як у поданій заяві позивачка просила звільнити її з 23.03.2015, а не з 20.03.2015. Указує, що з даним наказом ознайомлено її не було, трудову книжку їй надіслали поштою 26.03.2015. Наведені у спірному наказі причини звільнення не відповідають дійсності, адже починаючи з 10.03.2015 по 21.03.2015 та з 23.03.2015 по 08.04.2015 позивачка була відсутня на роботі з поважних причин, так як перебувала на лікуванні.

Указані фактичні обставини стали підставами для звернення з даним позовом до суду.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 29.05.2015 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції представник позивачки подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильність встановлення судом обставин справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог. В обґрунтування вказує на те, що суд не врахував, що датою подання позивачкою заяви про звільнення є 23.03.2015 у той час як наказ про звільнення датовано 20.03.2015; суду не надано доказів подання позивачкою заяви про звільнення 19.03.2015; апелянт вважає, що у разі подання позивачкою заяви про звільнення 19.03.2015 у цій заяві має бути вказано як дату звільнення з 23.06.2015; висновки суду про відсутність доказів тиску на позивачку зі сторони керівництва установи-роботодавця та колег з посиланням на час звернення до правоохоронних органів з цього приводу вже під час розгляду справи в суді, апелянт вважає помилковими, так як позивачка дізналася про можливість такого звернення після надання їй правової допомоги; суд не врахував, що 23.03.2015 відразу після написання заяви про звільнення позивачка написала заяву про надання їй відпустки, яку погодила зі своїм керівництвом, та отримала наказ про надання відпустки з 23.03.2015, оскільки не бажала звільнятися; оскільки позивачка не подавала у відділ кадрів чи своєму керівництву заяви про звільнення у неї відсутній намір звільнятися.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які зявилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав та мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги у справі є безпідставними, оскільки звільнення позивачки відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства за взаємною згодою сторін трудових правовідносин.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду та вважає, що встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалив у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не вбачає, виходячи з наступного.

При розгляді справи встановлено, що наказом ЧГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» № Э.СS-КП-2010/1-22 від 27.04.2010 ОСОБА_6 призначено на посаду регіонального менеджера з продажу послуг People.net, та укладено трудовий договір № Э.СS-КП-2010/1-22 від 27.04.2010.

23.03.2015 позивачка звільнена з посади менеджера відділення "Днепр" при Middle-office, зона самообслуговування №17 Черкаського ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» відповідно до наказу № Э.СS-УВ-2015-84-П від 20.03.2015, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін).

Підставою для звільнення ОСОБА_6 стала подана нею заява (а.с.33) про звільнення за згодою сторін із 23.03.2015. Ця заява написана власноручно ОСОБА_6 та фактично подана роботодавцю саме 19.03.2015 року, що вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_6, її пояснень у суді першої інстанції , також це підтверджується заявою ОСОБА_6 від 18.05.2015 (а.с.84-85) про вчинення кримінального правопорушення у якій вказано, що свою заяву про звільнення вона писала саме 19.03.2015 року.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що твердження апелянта про іншу дату подання нею заяви про звільнення за угодою сторін є необґрунтованими, так як суду не надано належних та допустимих доказів у їх підтвердження.

Згідно положень п.1 ст.36 КЗпП підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до розяснень, наданих судам у п.8 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Як вірно вказав суд, припинення трудового договору на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін має свої особливості, тобто є особливою формою припинення трудового договору, оскільки звільнення за даним пунктом можливе в разі досягнення взаємної згоди про це власника та працівника. Відповідно і відкликання заяви на звільнення можливе також лише в разі досягнення взаємної згоди власника та працівника на це.

Належних та допустимих доказів того, що позивачка ОСОБА_6 у письмову порядку відкликала свою згоду на звільнення, викладену нею у письмовій заяві, вже після її написання та подання роботодавцеві, по справі немає.

Сам факт власноручного написання позивачкою заяви про звільнення та підписання її свідчить про наявність наміру звільнятися з роботи на час написання цієї заяви. При цьому апелянтом не надано суду доказів у підтвердження доводів про те, що на момент написання цієї заяви позивачка фактично не мала наміру звільнятися.

При звільненні позивачці було направлено її трудову книжку поштою на адресу, зазначену у заяві про звільнення. У день звільнення працівникові було нараховано та виплачено належні при звільненні кошти, тобто здійснено повний остаточний розрахунок. При отриманні від ОСОБА_6 після її звільнення листка тимчасової непрацездатності відповідачем здійснено нарахування та виплату сум, належних за період тимчасової непрацездатності. Указані обставини підтверджується наданими довідками про розрахунок з позивачкою в повному обсязі. Саме на підставі таких даних суд першої інстанції прийшов до обґрунтованих висновків про те, що звільнення ОСОБА_6 здійснено відповідно до поданої працівником заяви та відповідно до норм законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому позивачкою не надано доказів того, що подана нею заява про звільнення була написана внаслідок тиску зі сторони роботодавця.

Те, що в подальшому у апелянта зникло бажання звільнятися з роботи за угодою сторін у аспекті розяснень п.8 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» не свідчить про незаконність її звільнення за угодою сторін, оскільки угода (згода) сторін щодо такого звільнення досягається спільно на момент її досягнення, отже й відкликання такої згоди має відбуватися теж спільно сторонами, що в даному випадку не має місця, так як роботодавець заперечує проти цього.

Згідно з ч. 2 ст. 47 КЗпП України, у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Оскільки ОСОБА_6 було звільнено не з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а за згодою сторін, і від працівника не надходило вимоги щодо надання копії наказу про звільнення, копія наказу їй не надавалась та не надсилалась, що не суперечить чинному законодавству.

Доводи позивачки про звільнення під час тимчасової непрацездатності не свідчать про наявність порушень законодавства відповідачем, оскільки ОСОБА_6 звільнена за згодою сторін, а не з ініціативи роботодавця, а заборона звільнення у період тимчасової непрацездатності працівника розповсюджується лише на випадки звільнення за ініціативою роботодавця (крім звільнення за п.5 ст.40 КЗпП та у випадку повної ліквідації підприємства, установи, організації).

Так, ч. 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Тобто, звільнення за іншими підставами (з ініціативи працівника або за згодою сторін тощо, не пов'язані із звільненням за ініціативою роботодавця) може бути проведено у період тимчасової непрацездатності працівника.

Колегія суддів враховує, що наказ про надання відпустки позивачці з 23.03.2015 року за № 0 є лише в статусі проекту та фактично виданий та підписаний уповноваженими особами роботодавця не був, що свідчить про безпідставність відповідних апеляційних доводів.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для скасування рішення суду, яке є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 травня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ПАТ КБ «Приватбанк» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку, а також моральної шкоди, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня її проголошення.

Головуючий :

Судді :