Справа № 758/5491/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Декаленко В. С. ,

при секретарі - Кравцовій Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою, третя особа: ОСОБА_3, суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про встановлення порядку користування квартирою мотивуючи свої вимоги тим, що він з відповідачем є співвласниками трикімнатної квартири АДРЕСА_1, і йому належить 2/3 її частки, а відповідачу 1/3 частка.

Зазначає, що квартира № 68 має загальну площу 69,7 кв.м., житлову площу 40,8 кв.м. та складається з трьох ізольованих кімнат жилою площею 18,4 кв.м., 13,6 кв.м., та 10,8 кв.м., та допоміжних приміщень: кухні, ванної, поєднаної вбиральні, вбудованої шафи та балкону (лоджії) і в ній на даний час проживає він, його дружина та відповідач, який є його сином.

Посилається на те, що він веде своє господарство окремо від відповідача та бажає виділення йому як співвласнику двох ізольованих кімнат, що відповідає його частці у праві власності, однак його син заперечує проти встановлення порядку користування кімнатами, що свідчить про те, що добровільної згоди про порядок користування житловим приміщенням між ними не досягнуто.

Враховуючи вищевикладене, а також керуючись ст.ст. 356, 358, 391 ЦК України звертається з даним позовом до суду та просить встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши йому в користування дві ізольовані кімнати площею 18,4 кв.м. та 13,6 кв.м., а відповідачу - кімнату 10,8 кв.м., кухню ванну, вбиральню та коридор залишити у спільному користуванні.

В подальшому позивач уточнив свої позовні вимоги та просив встановити порядок користування спірною квартирою виділивши йому в користування дві ізольовані кімнати площею 18,4 кв.м. та 10,8 кв.м., а відповідачу - кімнату 15 кв.м., кухню ванну, вбиральню та коридор залишити у спільному користуванні.

Позивач в судовому засіданні свої уточнені вимоги підтримує з вищевикладених підстав, обґрунтувавши поясненнями просить суд позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні вимоги позивача визнає частково, а саме погоджується з тим, що у них з батьком наявний спір стосовно користування квартирою у зв'язку з чим необхідним є встановлення порядку користування нею, однак не погоджується із запропонованим позивачем варіантом встановлення такого порядку, а саме заперечує проти виділення йому кімнати площею 15 кв.м. і просить виділити йому кімнату площею 18, 4 кв.м.

Третя особа в судовому засіданні підтримує позовні вимоги позивача і просить суд їх задовольнити.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача, третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов доведений та підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації Подільської районної державної адміністрації м. Києва від 16.01.2002 року згідно з розпорядженням № 33/в від 16.01.2002 року та зареєстрованого у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 18.01.2002 року за реєстровим НОМЕР_1, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_1 та членам його сім'ї ОСОБА_4, ОСОБА_2 в рівних долях (а.с. 5).

Як вбачається з матеріалів справи, 30.09.2005 року між ОСОБА_4 (Дарувальник) та ОСОБА_5 (Обдарована) було укладено Договір дарування 1/3 частини квартири згідно умов якого Дарувальник подарувала, а Обдарована прийняла в дар 1/3 частину квартири за АДРЕСА_1 (а.с. 74).

Судом встановлено, що в подальшому ОСОБА_5 відчужила належну їй 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_1, що підтверджується наданим суду Договором купівлі-продажу від 11.05.2007 року (а.с. 6-7).

З викладеного вбачається, що після укладення вищезазначених Договорів змінився суб'єктний склад співвласників квартири АДРЕСА_1, а також змінився розмір їх часток, зокрема ОСОБА_1 став власником 2/3 її частини, а ОСОБА_2 - 1/3.

Суд проаналізувавши зміст правовідносин, які склалися між сторонами приходить до висновку, що вони підпадають під регулювання глави 26 ЦК України «Право спільної власності», а зокрема ст.ст. 355-367 ЦК України незважаючи на те, що у Свідоцтві про право власності на житло вказано, що квартира належить на праві спільної сумісної власності, оскільки воно (свідоцтво) містить два взаємовиключні положення, а саме належність майна на праві спільної сумісної власності та належність даного майна в рівних долях, тобто наявності в кожного із співвласників певної частки в майні, що є основою такого виду власності як спільна часткова.

Крім того, на належність вищезазначеного майна саме на підставі права спільної часткової власності вказує аналіз ст. 345 ЦК України та положень ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», на підставі яких сторони і набули право власності на спірну квартиру.

Стаття 41 Конституції України, яка кореспондується із ст.ст. 319, 320 ЦК України, визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зі змісту статті 355 ЦК України вбачається, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст.ст. 356, 358 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що на даний час у них відсутня домовленість та наявні суперечки щодо порядку володіння та користування спільним майном, які мають істотне значення, що на думку суду порушує права позивача закріплені ст. 41 Конституції України, як власника майна.

Згідно ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Крім того, відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Пленум Верховного Суду України в п. 14 своєї Постанови № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Судом встановлено, що спірна квартира є посімейного, спільного заселення розташована на п'ятому поверсі шести поверхового будинку, складається з трьох кімнат житловою площею - 40, 8 кв.м., у тому числі: 1-а кімната - 18, 4 кв. м., 2-га кімната - 11, 6 кв.м., 3-я кімната 10, 8 кв.м., кухні площею 11,5 кв.м., ванної 2,6 кв.м., вбиральні (поєднаної) 10,9 кв.м., коридору 9,3 кв.м., вбудованої шафи 2,1 кв.м., лоджії 2, 5 кв.м. Загальна площа кватири 69, 7 кв.м. (а.с. 8-10), що підтверджується відповідним Технічним паспортом на зазначену квартиру (а.с. 8-10).

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає можливості виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про необхідність встановлення порядку користування приміщеннями спірної квартири виділивши позивачу в користування дві ізольовані кімнати площею 18,4 кв.м. та 10,8 кв.м., а відповідачу - кімнату 11, 6 кв.м., кухню ванну, вбиральню та коридор залишити у спільному користуванні. Зазначений порядок користування суд визнає допустимим та таким, що відповідає часткам сторін у праві власності на зазначену квартиру.

Суд не може погодись з посиланням позивача на ту обставину, що кімната, яку суд вважає за необхідне виділити в користування відповідачу має площу 15 кв.м., оскільки судом встановлено, що збільшення її площі із 11,6 кв.м. до 15 кв.м. відбулося за рахунок самовільного перепланування, яке не узаконене у встановленому порядку як позивачем так і відповідачем, а тому не може бути взяте до уваги і суд при визначенні її площі виходить з відомостей вказаних у вищезазначеному Технічному паспорті, які визнає достовірними.

Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З врахуванням викладеного, а також того, що судом встановлено, що між позивачем та відповідачем дійсно наявний спір про користування спільною власністю, а також те, що не вбачається можливості виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири, суд приходить до висновку, що обраний позивачем такий спосіб захисту свого порушеного права як встановлення порядку користування спірною квартирою є таким, що відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самого порушеного права, а самі позовні вимоги знайшли своє доведення в судовому засіданні.

Зі змісту статей 10, 11, 60 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Крім того, в силу статей 79, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 114, 70 грн.

На підставі викладеного,Конституції України, ст.ст. 356, 358, 391 ЦК України, Постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 208-209, 213-214, 218, 221, 223 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши в користування ОСОБА_1 кімнату площею 18,4 кв.м. та 10,8 кв.м., а ОСОБА_2 - кімнату площею 11,6 кв.м. Кухню, ванну, вбиральну та коридор, залишити в спільному користуванні сторін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 114 гривень 70 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. С. Декаленко