У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Парінової І.К.,

Коротуна В.М., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 20 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 міської ради Івано-Франківської області, посилаючись на те, що вона є власником цієї квартири та в цій квартирі зареєстрований ОСОБА_4, який є її онуком. Маючи похилий вік і мінімальну пенсію, позивач сподівалася, що відповідач буде її доглядати та надавати матеріальну допомогу, однак своїх обіцянок по догляду за нею він не виконував.

Звернувшись до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та зняття його з реєстрації, у квітні 2013 року їй стало відомо про договір дарування вказаної квартири, укладений між нею та ОСОБА_4

ОСОБА_3 зазначала, що договору дарування вона не підписували.

У позовній заяві, датованій 16 вересня 2013 року, позивач указувала про те, що підписуючи договір дарування, вважала, що підписує заповіт, а в позовній заяві, датованій 07 жовтня 2013 року, вказувала про те, що підписуючи оскаржуваний договір, думала, що підписує договір довічного утримання.

ОСОБА_3 указувала, що їй не було роз'яснено суть та наслідки договору, а через поганий зір, похилий вік та стан здоров'я вона не могла прочитати те, що підписує.

Оскільки ОСОБА_4 ввів її навмисно в оману, замовчавши суть правочину, просила визнати недійсним договір дарування квартири від 01 листопада 2008 року, укладений між нею та відповідачем, посвідчений нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу, зареєстрований у реєстрі за № 3915.

Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 20 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири від 01 листопада 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу, зареєстрований у реєстрі за № 3915. Вирішено питання про судові витрати у справі.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що оспорюваний договір дарування було укладено під впливом помилки.

Проте таких висновків суди дійшли передчасно.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує наступні питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ч. 1 ст. 214 ЦПК України).

Таким вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Установлено, що 01 листопада 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування.

Відповідно до умов даного договору ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 міської ради Івано-Франківської області.

Як вбачається з п. п. 4, 5 договору дарування, дарувальник свідчив про те, що укладання цього договору не пов'язане із виконанням обдаровуваним будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому; сторони підтвердили, що укладання договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які стосуються дарування

Одночасно нотаріусом роз'яснено сторонам наслідки укладення вказаного договору, зокрема, положення ст. ст. 229, 230, 231, 233, 234, 235, 717, 721, 727 ЦК України ст. 65 СК України.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Статтею 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За приписами ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 230 ЦК України встановлені правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, відповідно до яких, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до вимог ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 не була допитана в якості свідка щодо обставин, які мають значення для повного та всебічного розгляду справи.

Жодних доказів того, що оспорюваний договір було укладено внаслідок обману чи помилки, матеріали справи не містять.

Указуючи як на підставу недійсності договору дарування про те, що ОСОБА_3 хотіла проживати в квартирі до смерті, вона не вказала, яким чином вона втратила таку можливість з укладанням цього договору.

Зазначаючи про те, що нотаріус, який завіряв указаний правочин ввів її в оману, проте нотаріуса суд не допитав як свідка.

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що відповідно до статей 229‒233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Проте суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст. 212‒214 ЦПК України належним чином не перевірив та в обґрунтування не навів належних доказів, що при укладенні договору дарування ОСОБА_3 діяла під впливом помилки і що така помилка дійсно мала місце та вона має істотне значення. Позивач у своїх позовних вимогах посилалась на той факт, що її введено в оману, оскільки нотаріусом не було належно роз'яснено їй що саме вона підписує, однак жодного доказу цим обставинам матеріали справи не містять. Поза увагою суду залишено й умови договору дарування, зокрема, що сторони підтвердили, що укладання договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які стосуються дарування, що нотаріусом роз'яснено сторонам наслідки укладення вказаного договору, зокрема, положення ст. ст. 229, 230, 231, 233, 234, 235, 717, 721, 727 ЦК України; доводи відповідача суд належним чином не перевірив та не навів факти, які б спростували ці доводи, судом взято до уваги лише пояснення надані позивачем не підтверджені належними доказами, тим самим порушено права відповідача.

Рішення суду першої інстанції нічого крім установлення факту укладання спірного договору дарування та цитування норм матеріального права не містить. Однак містить висновок про те, що позивачем не доведено умислу відповідача на введення ОСОБА_3 в оману при укладанні договору дарування, тому до спірних правовідносин слід застосувати ст. 229 ЦК України, задовольнивши позовні вимоги не вказавши при цьому чим це підтверджується та не врахувавши те, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Апеляційний суд, переглядаючи справу, на порушення вимог ст. 303 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, недоліків, допущених судом першої інстанції, не усунув та залишив рішення суду першої інстанції, яке не відповідало вимогам ст. 213 ЦПК України, без змін.

Крім цього, на стадії апеляційного провадження у справі ОСОБА_3 померла (а. с. 144).

Однак апеляційний суд, зупинивши апеляційне провадження до залучення до участі у справі правонаступників ОСОБА_3 та відновивши його, призначив справу до розгляду, не вказавши, кого з правонаступників ним залучено, та розглянув справу вказуючи ОСОБА_5 представником померлої ОСОБА_3, хоча повноваження, надані довіренісю на ім'я ОСОБА_5 за життя ОСОБА_3, зі смертю останньої припинені.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 20 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

С.П. Штелик