Номер провадження: 22-ц/785/7998/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Комаровська Н. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого Комаровської Н.В.,

Суддів Гончаренко В.М., Короткова В.Д.,

З участю секретаря Фабіжевської Т.С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПП «Альстар» про стягнення боргу, зустрічним позовом ПП «Альстар» до ОСОБА_2, ТОВ «Агрофірма «Онікс» про визнання договору недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 11.12.2013р.,-

в с т а н о в и л а :

20.08.2010р. ОСОБА_2 звернуся з позовом до ПП «Альстар» про стягнення боргу і після уточнення позовних вимог посилався на те,що в листопаді 2007р. він продав ПП «Альстар» 65320,00кг насіння соняшнику, проте до цього часу відповідач не розрахувався за отриманий товар.

Позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму вартості насіння соняшнику в розмірі 323334,00 грн., суму інфляційних за період прострочення в розмірі 107725,66 грн., суму трьох процентів річних за період прострочення в розмірі 37290,64 грн., суму матеріальних збитків в розмірі 259017,60 грн., суму упущеної вигоди в розмірі 853108 грн., суму банківського депозиту в розмірі 709502,70 грн.

Крім того, на підставі договору відступлення права вимоги від 14 .10. 2009 р., укладеного з ТОВ «Агрофірма «Онікс», до нього перейшли права вимоги по договору ТОВ «Агрофірма «Онікс» з ПП «Альстар» щодо зберігання 215390,00кг пшениці вартістю 258468,00 грн.

Позивач просив стягнути з ПП «Альстар» на його користь суму вартості зерна пшениці в розмірі 473858,00 грн., суму інфляційних за період прострочення в розмірі 78672,60 грн., суму матеріальних збитків в розмірі 5000 грн., суму упущеної вигоди в розмірі 414000 грн., суму банківського депозиту в розмірі 475759,30 грн.,а також суму компенсації моральної шкоди в розмірі 15000,00 гривень та судові витрати.

В липні 2013р. ПП «Альстар» звернулось із зустрічним позовом до ОСОБА_2 та ТОВ «Агрофірма «Онікс» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги.

В обгрунтування зустрічного позову ПП «Альстар» посилалось на те,що 29.10.2007р. ПП «Альстар» прийняло на зберігання від ТОВ «Агрофірма «Онікс» 215390,00кг пшениці на підставі накладної.

14.10.2009р. між ОСОБА_2 та ТОВ «Агрофірма «Онікс» було укладено договір відступлення права вимоги відносно даної пшениці.

ПП «Альстар» просило визнати цей договір недійсним,вважаючи,що він не відповідає вимогам цивільного законодавства.

Справа розглянута у відсутність сторін.

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 11.12.2013р. в позовах відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 10.09. 2014 р. рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11.12.2013 р. скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення вартості зерна, переданого на зберігання ПП «Альстар» , та в цій частині ухвалено нове рішення про стягнення з ПП «Альстар» на користь ОСОБА_2 504012,60 грн.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.11. 2014 р. рішення апеляційного суду Одеської області від 10.09. 2014 р. в частині вирішення спору про стягнення вартості зерна, переданого на зберігання ПП «Альстар», скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором купівлі-продажу та зустрічним позовом ПП «Альстар» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 11.12.2013р. набрало законної сили,оскільки в касаційному порядку не оскаржувалось,про що зазначено в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.11. 2014 р. ( т.3,а.с.105).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17.02.2015р. рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 11.12.2013р. залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.08.2015 р. ухвала апеляційного суду Одеської області від 17.02.2015р. скасована,справу передано на новий апеляційний розгляд.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить про скасування рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення вартості зерна,переданого на зберігання ПП «Альтар», та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,доводи апеляційної скарги та заперечення на неї,розглянувши матеріали справи,перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та заявлених вимог,колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 в частині стягнення вартості зерна,суд виходив з того,що у справі відсутні докази укладення письмового договору зберігання зерна.

З таким висновком погодитись неможна,виходячи з наступного.

Матеріалами справи підтверджено,що 29.10.2007р. між ТОВ «Агрофірма «Онікс» передало ПП «Альстар» на зберігання 215,39 тон зерна пшениці,що було оформлено накладною.

Факт укладення договору зберігання визнали сторони,тому відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України він не підлягає доказуванню,однак має знайти своє правове обгрунтування в судовому рішенні.

На підставі договору відступлення права вимоги від 14.10.2009 р., укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Агрофірма «Онікс», до ОСОБА_2 перейшли права вимоги по договору між ТОВ «Агрофірма «Онікс» з ПП «Альстар» щодо зберігання 215390,00кг пшениці вартістю 258468,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ч. З цієї статті, договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб'єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.

Статтею 956 ЦК України передбачено,що товарним складом є організація, яка зберігає товар та надає послуги, пов'язані зі зберіганням, на засадах підприємницької діяльності.

Товарний склад є складом загального користування, якщо відповідно до закону, інших нормативно-правових актів або дозволу (ліцензії) він зобов'язаний приймати на зберігання товари від будь-якої особи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про сертифіковані товарні склади та прості і подвійні складські свідоцтва», товарний склад - організація, яка зберігає товар та надає послуги, пов'язані із зберіганням, на засадах підприємницької діяльності; сертифікований товарний склад (далі - сертифікований склад) - товарний склад, який отримав сертифікат про відповідність надання послуг із зберігання, що дає право Видавати прості і подвійні складські свідоцтва на окремі групи товарів, зазначені в сертифікаті про відповідність надання послуг із зберігання.

Відповідно до ч. 1 ст. 957 ЦК України, за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Матеріалами справи підтверджено,що ПП«Альстар» є юридичною особою, яка надає послуги, пов*язані зі зберіганням на засадах підприємницької діяльності, про свідчить п. 2.2.4 Статуту підприємства, згідно з яким предметом діяльності підприємства є, у тому числі, закупка у населення за готівковий рахунок, заготівля, зберігання, переробка та виробництво сільськогосподарської продукції; виробництво продуктів харчування.

Разом з тим,на час укладення договору зберігання в 2007 році ПП «Альстар» не отримувало сертифікату про відповідність надання послуг із зберігання.

Таким чином, ПІІ «Альстар» на час укладення договору зберігання було товарним складом у розумінні ч. 1 ст. 956 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про сертифіковані товарні склади та прості і подвійні складські свідоцтва» , не було товарним складом загального користування у розумінні ч. 2 ст. 956 ЦК України та не було сертифікованим товарним складом у розумінні ст. 1 Закону України «Про сертифіковані товарні склади та прості і подвійні складські свідоцтва» та не мало права видавати прості та подвійні складські свідоцтва.

Виходячи з аналізу вказаних норм матеріального права,судова колегія дійшла висновку про те,що договір зберігання, укладений між ПП «Альстар» та ТОВ Агрофірма «Онікс» 29.10.2007 р., є договором складського зберігання, однак на нього не поширюються особливості, встановлені законом для товарного складу загального користування та сертифікованого товарного складу.

Відповідності до ч. 3 ст. 957 ЦК України, договір складського зберігання укладається у письмовій формі. Письмова форма договору складського зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття товару на товарний склад посвідчене складським документом.

Відповідно до ч. 1 ст. 961 ЦК України, товарний склад на підтвердження прийняття товару видає один із таких складських документів: складську квитанцію, просте складське свідоцтво та подвійне складське свідоцтво.

З перелічених документів ПП «Альстар» могло видавати тільки складську квитанцію.

Враховуючи приписи частині 3 ст.937 ЦК України про те,що письмова форма договору зберігання вважається дотриманою,якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою,квитанцією,або іншим документом,підписаним зберігачем,а також приймаючи на увагу визнання сторонами факту укладення договору зберігання,судова колегія вважає,що письмова форма договору оформлена накладною із зазначенням зберігання певної кількості зерна і є належним та допустимим доказом укладення такого договору( т.1,а.с.8).

Відповідно до ч. 1 ст. 949 ЦК України,зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Представник ПП «Альстар» звертав увагу суду на те,що технологія процесу зберігання зерна на елеваторі (яка передбачає змішування зерна одного сорту та якості) не передбачає та не може передбачати повернення поклажодавцеві саме того конкретного зерна, яке було передане на зберігання. Зерно ,яке передано ТОВ «Агрофірма «Онікс» в 2007 р. на зберігання до теперішнього часу зберігається ПП «Альстар», однак не є тим самим зерном, яке передавалось на зберігання, проте цей факт жодним чином не свідчить про будь-яке розпорядження цим зерном з боку ПП «Альстар». Зерно знаходиться у відповідача,однак ОСОБА_2 вартість зберігання не сплачує,тому зерно не забирає.

Аналіз норм,які містяться в статтях 936, 946, 957 ЦК України,свідчить про те, що відплатність договору зберігання презюмується,і тільки установчим документом юридичної особи або договором може бути передбачено безоплатне зберігання речі.

Доказів безоплатного зберігання зерна позивач не надав суду.

Відповідно до ст. 951 ЦК України збиткі,завдані поклажодавцеві втратою ( нестачею) або пошкодженням речі,відшкодовуються зберігачем в разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості, у разі пошкодження речі у розмірі суми,на яку знизилась її вартість.

Звертаючись з позовом про стягнення вартості зерна,переданого на зберігання,та збитків,позивач ОСОБА_2 не довів факт втрати (нестачі) зерна або його пошкодження,що позбавляє його права вимагати стягнення збитків відповідно до ст.951 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те,що на складі ПП «Альстар» відсутнє зерно,передане на зберігання,що підтверджується ксерокопіями фотознімків,не може бути підставою для задоволення позову ОСОБА_2 в цій частині вимог,оскільки наявність зерна у ПП «Альстар» підтверджується довідкою ПП «Альстар» від 22.05.2014р. ( т.2.а.с.311),актом опису та арешту майна,складеного державним виконавцем відділу ДВС Роздільнянського міжрайонного управління юстиції від 11.07.2014р. ( т.2.а.с.387),листом Роздільнянського РВ ГУ МВС України в Одеській області від 22.05.2014р. (т.2,а.с.315),листом ПП «Альстар» на адресу ОСОБА_2 від 09.08.2010р. про обов*язок оплатити послуги зберігання зерна в сумі 199899 грн. та готовність ПП «Альстар» повернути зерно після оплати ( т.2,а.с.29),а також бухгалтерською документацією ( т.2.а.с.197).

Відповідно до ч. 3 ст. 10 і ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При таких обставинах судова колегія дійшла висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення вартості зерна,переданого на зберігання ПП «Альстар», та збитків.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення чи неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи,що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не дотримався вимог процесуального законодавства,зокрема статей 10,215 ЦПК України,рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення вартості зерна,переданого на зберігання ПП «Альстар», та збитків,але з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2,309 ч.1 п.п.3,4 ЦПК України,колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовільнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 11.12.2013р. скасувати в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 до ПП «Альстар» про стягнення вартості зерна,переданого на зберігання,та збитків в цій частині ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ПП «Альстар» про стягнення вартості зерна,переданого на зберігання,та збитків,відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Н.В.Комаровська

Судді: В.М.Гончаренко

ОСОБА_3