Справа №487/9496/14-ц 23.12.2015 23.12.2015 23.12.2015
Провадження №22-ц/784/2698/15 Справа 487/9496/14-ц
Провадження №22ц/784/2698/15
Категорія 48 Головуючий у 1-й інстанції: Сухаревич З.М.
Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Буренкової К.О.,

суддів Крамаренко Т.В., Довжук Т.С.,

із секретарем судового засідання: Горенко Ю.В.,

за участі: позивача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами

ОСОБА_4

та

ОСОБА_2

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю подружжя гаражів та квартир та їх поділ, поділ грошових заощаджень,

В С Т А Н О В И Л А :

В вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю подружжя гаражів та квартир, їх поділ та поділ банківського вкладу.

ОСОБА_2 зазначав, з лютого 2000 року він проживав однією сімєю з відповідачкою без реєстрації шлюбу.

13 грудня 2000 року у них народився син ОСОБА_6

18 березня 2005 року вони зареєстрували шлюб. За період спільного проживання за спільні кошти він та відповідачка придбали квартиру №6 у будинку №46, корпус 5, по вул. Садовій у м. Миколаєві, гараж № 47 в АК "Причал" по вул. Млинній, 14-а у м. Миколаєві, гараж № 84 в АК "Даль" по вул. Даля, 47 у м. Миколаєві та зробили капітальний ремонт в отриманій у спадщину відповідачкою квартирі №17, по вул. Фалєєвській, 53 у м. Миколаєві, внаслідок якого її вартість суттєво збільшилась.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд встановити факт його проживання з відповідачкою однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 березня 2000 року по 17 березня 2005 року; визнати обєктами спільної сумісної власності квартиру №6 у будинку №46, корпус 5, по вул. Садовій у м. Миколаєві та квартиру АДРЕСА_1; виділити йому у власність квартиру №6 у будинку №46, корп. 5, по вул. Садовій у м. Миколаєві та гараж № 47 в АК "Причал", розташований по вул. Млинній, 14-а в м. Миколаєві, а відповідачці виділити квартиру АДРЕСА_1 та гараж № 84 в АК "Даль" по вул. Даля, 47 в м. Миколаєві.

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся із уточненою позовною заявою, в якій остаточно просив встановити факт його проживання з відповідачкою однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 березня 2000 року по 17 березня 2005 року; визнати обєктами спільної сумісної власності ? квартири №6 у будинку №46, корпус 5, по вул. Садовій у м. Миколаєві та квартиру №17, по вул. Фалєєвській, 53 у м. Миколаєві; виділити йому у власність ? частину квартири №6 у будинку №46, корп. 5, по вул. Садовій у м. Миколаєві; гараж № 47 в АК "Причал" по вул. Млинній, 14-а в м. Миколаєві; гараж № 84 в АК "Даль" по вул. Даля 47 в м. Миколаєві, а відповідачці виділити квартиру АДРЕСА_1 та грошові заощадження в сумі 6847 євро.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 жовтня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Постановлено:

- розподілити спірне майно подружжя, виділивши у власність ОСОБА_2 гараж №47 в Автогаражному кооперативі «Причал», а у власність ОСОБА_4 - гараж №84 в Автогаражному кооперативі «Даль»;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 6260 грн. 50 коп. компенсації різниці вартості гаражів;

- стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 ? частину грошових заощаджень в сумі 83720 грн. 50 коп.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду змінити в частині стягнення з неї грошових заощаджень в сумі 83720 грн. 50 коп. та постановити в цій частині нове рішення, яким в цій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, а в іншій частині рішення залишити без змін. Відповідачка посилається на помилковість висновків суду стосовно того, що спірною сумою грошових заощаджень вона розпорядилась особисто, оскільки він суперечить фактичним обставинам справи і наявним у ній доказам.

ОСОБА_2 також звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким встановити факт проживання з відповідачкою однією сімєю за період з 01 березня 2000 року по 17 березня 2005 року, визнати спільною сумісною власністю ? частину квартири №6, будинку №46, корпус 5, по вул. Садовій у м. Миколаєві та квартиру АДРЕСА_1; виділити йому у власність ? частину квартири №6, будинку №46, корпус 5, по вул. Садовій у м. Миколаєві та гаражі № 47 та № 84 відповідно у автогаражних кооперативах «Причал» і «Даль», а відповідачці виділити у власність квартиру АДРЕСА_1 та грошові кошти в сумі 6847 євро. Позивач посилається на те, що судом неповно зясовано обставини справи щодо визнання спірних квартир спільною сумісною власністю його та відповідачки, не дана належна оцінка доказам, які він надав на підтвердження своїх вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що вони не підлягають задоволенню із наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з 18 березня 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 жовтня 2014 року (а.с. 59, т.1). 13 грудня 2000 року у сторін народився син ОСОБА_6 (а.с. 9, т.1).

Згідно копії договору купівлі-продажу №263 від 06 лютого 2001 року, зареєстрованого Універсальною товарною біржею «Європа», ОСОБА_4 є власником ? частини квартири №6 у будинку №46, корпус 5, по вул. Садовій у м. Миколаєві (а.с. 71, т.1).

ОСОБА_2, мотивуючи свої вимоги щодо визнання ? частини вказаної квартири спільною сумісною власністю, посилався на те, що це майно придбано в період проживання із відповідачкою однією сімєю та за рахунок спільних коштів.

Згідно з частиною першою ст. 24 КпШС УРСР майно, яке належало кожному із подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них.

Відповідно до розяснень, що містяться у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сімєю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 07 лютого 1991 року №697 ХП «Про власність» (далі Закон), відповідних норм ЦК УРСР.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», положення якої були чинними на час придбання відповідачкою у власність ? частини квартири №6 у будинку №46, корпус 5, по вул. Садовій у м. Миколаєві, майно придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою ст. 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Пленум Верховного Суду України у п.5 постанови №29 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розяснив, що розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС УРСР), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю, тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 надала копію договору купівлі-продажу від 27 січня 2001 року, зареєстрованого Товарною біржею «Європа», згідно якого вона продала належну їй та її неповнолітній дочці ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_2 за ціною у 1700 грн. (а.с. 82-83, т.1), а 06 лютого 2001 року вона та її дочка ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Універсальною товарною біржею «Фенікс», купили квартиру №6 у будинку №46, корпус 5, по вул. Садовій у м. Миколаєві за ціною у 1700 грн.(а.с. 71, т.1).

Аналізуючи наявні у справі докази, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання за позивачем, права власності на частку у вказаній спірній квартирі, набутій відповідачкою у власність до 1 січня 2004 року, оскільки він на підставі належних та допустимих доказів не довів про власну участь у набутті цього майна, а сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня останнього коштами у створенні спільної часткової власності, не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Тому суд першої інстанції правильно відмовив ОСОБА_8 у задоволенні вимог про встановлення факту проживання однією сімєю із відповідачкою та визнання за ним права власності на ? частину квартиру №6 у будинку №46, корпус 5, по вул. Садовій у м. Миколаєві.

Із наявної у справі копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 листопада 2009 року, виданого державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори, ОСОБА_4 належить на праві власності квартира АДРЕСА_3 (а.с. 72, т.1).

Наполягаючи на задоволенні вимог щодо визнання цієї квартири його та відповідачки спільною сумісною власністю, позивач зазначав, що за рахунок спільних коштів, витрачених на її ремонт, цінність цього майна значно збільшилась.

Частиною першою ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно ч.1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №60 від 04 червня 2015 року, складеного Науково-дослідним експертно-криміналістичним центром УМВС України в Миколаївській області, дійсна (ринкова) вартість 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_3 на час проведення експертизи становила 450325 грн., а вартість цієї квартири у звязку із облаштуванням опалення, каналізації, водопостачання, внутрішньої квартирної електричної мережі станом на 04 червня 2015 року могла збільшитись на 8,7% (6-26, т.2)

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що вказана квартира є особистою власністю відповідачки, а вартість будівельно-ремонтних робіт, які здійснювались сторонами в період шлюбу за рахунок спільних коштів, не можна визнати істотно збільшеною в розумінні ст. 62 СК України. А тому суд вірно відмовив позивачу в задоволенні вимог щодо визнання квартири АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю сторін.

Відповідно до ст. 60 СК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Положеннями ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу і в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 16 січня 2015 року ОСОБА_4 являлась власником гаража №47 у автогаражному кооперативі «Причал», м. Миколаїв, придбаного на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого в нотаріальному порядку 28 травня 2013 року. Із цієї ж інформації видно, що ОСОБА_2 належить на праві власності гараж №84 у автогаражному кооперативі «Даль», м. Миколаїв, який придбаний на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 23 грудня 2005 року (а.с. 47 57, т.1).

В уточненій позовній заяві ОСОБА_8 просив виділити йому у власність гараж №47 у автогаражному кооперативі «Причал», а відповідачці - гараж №84 у автогаражному кооперативі «Даль» (а.с. 83 86, т.2).

Згідно висновку вказаної судової будівельно-технічної експертизи станом на червень 2015 року вартість гаража №47 у автогаражному кооперативі «Причал», м. Миколаїв складає 115016 грн., а гаража №84 у автогаражному кооперативі «Даль», м. Миколаїв 102495 грн. (а.с. 6 26, т.2).

Враховуючи, що зазначені гаражі є спільною сумісною власністю сторін як подружжя, суд першої інстанції на підставі ст. ст. 60, 69, 70 СК України та в межах позовних вимог (ч.1 ст. 11 ЦПК України) гараж №84 у автогаражному кооперативі «Даль» ( м. Миколаїв) виділив у власність ОСОБА_4, а гараж №47 у автогаражному кооперативі «Причал» (м. Миколаїв) у власність ОСОБА_8 (а.с. 111, т.2)

Із урахуванням рівності часток сторін у праві власності на це спільне майно, суд обґрунтовано стягнув на користь ОСОБА_9 із ОСОБА_2 6260 грн. в рахунок компенсації різниці в вартості гаражу, виділеного у власність відповідачки.

Позивач, мотивуючи свої вимоги про стягнення на його користь із відповідачки ? частини коштів, які знаходились на депозитних рахунках відповідачки, посилався на те, що депозитні рахунки були відкриті на імя останньої в період шлюбу і на них були внесені спільні його та відповідачкою кошти. Але остання після розірвання шлюбу частиною цих коштів в розмірі 6847 євро розпорядилась особисто (а.с.158, т.2).

Із матеріалів справи видно, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 жовтня 2014 року задоволено позов ОСОБА_9 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. В указаному рішенні зазначено про встановлення обставин стосовно того, що шлюбні відносини між ОСОБА_9 і ОСОБА_8 припинені у червні 2013 року, проживають сторони окремо, спільного господарства не ведуть (а.с. 59, т.1). Із копії журналу вказаного судового засідання видно, що відповідачка і позивач в поясненнях теж зазначали, що не проживають разом з червня 2013 року (а.с. 161, т.2).

Згідно виписок із депозитних рахунків №№ 8590; 0448; 1116; 7294; 4163; 1663; 2929, відкритих у ПАТ КБ «ПриватБанк» на імя ОСОБА_9, видно, що останньою за період з 21 грудня 2013 року по 19 березня 2014 року включно, тобто після припинення сімейних відносин із позивачем, було знято із вказаних рахунків відповідно 41,23 євро; 11,02 євро; 2025,21 євро; 1819,97 євро; 846,86 євро; 1085,72 євро; 1017,79 євро, а всього - 6847,80 євро (а.с. 91, 92, 98, 112- 115, т.1).

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За наведених обставин та з врахуванням положень ч.3 ст.61 ЦПК України, ст. 60, ч.1 ст.70 СК України, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що кожна із сторін має право на ? частину цих грошових заощаджень. Але, оскільки ОСОБА_9 зняла з депозитних рахунків вказані кошти після припинення сімейних відносин із ОСОБА_2, то з неї на користь позивача слід стягнути ? частину цих коштів, що становить 83720 грн.

Доводи ОСОБА_4 про необґрунтованість рішення в частині поділу грошових заощаджень безпідставні, так як спростовуються наявними у справі доказами, які свідчать, що спірні грошові кошти є спільним її та позивача майном, яким після припинення сімейних відносин вона розпорядилась на власний розсуд.

Не заслуговують на увагу посилання відповідачки і на те, що в рішенні Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 жовтня 2014 року помилково зазначено щодо припинення сімейних стосунків між нею та позивачем в червні 2013 року, оскільки вказане рішення суду набрало законної сили і встановлені ним обставини відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Що стосується аргументів ОСОБА_8 про незаконність оскаржуваного рішення в частині встановлення факту проживання його та відповідачки однією сімєю без реєстрації шлюбу за період з 01 березня 2000 року по 17 березня 2005 року, то вони не підлягають задоволеню, оскільки є наслідком помилкового тлумачення норм матеріального права, якими врегульовані спірні правовідносини.

Доводи ОСОБА_8 щодо неправильності рішення суду в частині відмови йому у задоволенні вимог про визнання квартири АДРЕСА_4, яка є особистим майном відповідачки, спільною сумісною власністю теж не підлягають задоволенню, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження доводів стосовно істотного збільшення вартості вказаної квартири за рахунок спільних трудових чи грошових коштів або особистих його затрат він не надав.

Враховуючи наведене, колегія приходить до висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_2 відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча: Буренкова К.О.

Судді: Крамаренко Т.В.

ОСОБА_10