Справа № 368/398/15-ц
Провадження № 2/368/171/15
Рішення

Іменем України

(Заочне)

"27" березня 2015 р. Кагарлицький районний суд Київської області

в складі: головуючого - судді Шевченко І.І.

при секретарі Гребеневич А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кагарлик справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Мирівської сільської ради Кагарлицького району Київської області, третя особа: Реєстраційна служба Кагарлицького управління юстиції Київської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

в с т а н о в и в:

позивач просить суд визнати за нею, ОСОБА_1, добросовісним володільцем житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, визнати за нею, ОСОБА_1, право власності на житловий будинок (загальною площею 38.40 кв. м., житловою площею 26.70 кв. м., підсобною площею 11,70 кв. м.) та господарські будівлі і споруди, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_3.

За життя ОСОБА_3 належав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, в якому вона проживала до та на час смерті, що підтверджується довідкою Мирівської сільської ради № 450 від 23.06.2014 р.

Отже, після смерті ОСОБА_3 залишився вищезазначений житловий будинок.

Згідно ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

04.09.1997 р. ОСОБА_3 було складно заповіт, посвідчений секретарем виконкому комітету Мирівської сільської ради Сосонович Н.М. та зареєстрований в реєстрі за № 95.

Відповідно до вищезазначеного заповіту ОСОБА_3 жилий будинок, земельну ділянку і все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що за законом матиме право заповіла дочці ОСОБА_5.

Згідно ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначенні у ст.. ст.. 261- 265 цього Кодексу.

ОСОБА_5 у встановлений законом шестимісячний строк спадщини матері не приймали та спадкова справа після ОСОБА_3 заведена не була. Крім цього, ще ІНФОРМАЦІЯ_1 р. ОСОБА_5 написала на адресу Мирівської сільської ради заяву, в якій зазначила, що відмовляється від спадкового майна, яке їй буде належати після смерті матері ОСОБА_3 та просить призначити опікуна.

Вона, ОСОБА_1, після смерті ОСОБА_3 з 2004 р. поселилась та постійно проживає разом із сім'єю у будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Причиною її вселення у будинок ОСОБА_3 було відсутність іншого житла для проживання.

Отже, вона почала проживати у будинку з 2004 року та безперервно проживає у ньому по даний час.

Згідно ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володінням майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Ураховуючи, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 01 січня 2004 року (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а відтак визнання за рішенням суду права власності на нерухоме майно (ч. 4 ст. 344 ЦК України) може мати місце з 01 січня 2011 року.

Відповідно до довідки Мирівської сільської ради № 363 від 30.05.2014 р. та акту обстеження умов проживання у будинку АДРЕСА_1 вона проживає без реєстрації з 2004 року. Крім цього, факт її проживання у вищевказаному будинку з 2004 року підтверджується довідкою-випискою з погосподарських книг Мирівської сільської ради № 450 від 23.06.2014 р.

Відповідно до довідки КП КОР «Південне БТІ» № 1836 від 22.05.2014 р. право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 зареєстровано не було.

На сьогоднішній день вона продовжує проживати у вказаному будинку. Добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, доглядає за будинком та утримує його, постійно робить ремонт. Вона сплачує комунальні платежі за будинок, обробляє земельну ділянку біля будинку.

Вона неодноразово зверталась до відповідачів з метою вирішення питання про передачу їй у власність будинку, яким вона користується та в якому проживає. Проте, відповідач ОСОБА_5 проживає в АРК Крим та не має можливості приїхати для оформлення спадщини.

Отже, є всі підстави вважати, що якщо власник майна або його правонаступники тривалий час не виявляли наміру визнати річ своєю, то вони погодились з її втратою, і при відсутності презумпції права державної власності, слід визнати цю річ власністю фактичного добросовісного володільця. Тобто, інститут набувальної давності захищає права теперішнього володільця проти попереднього.

Оскільки вона протягом більше десяти років відкрито, безперервно володіє будинком, а попередній власник або правонаступники не бажають визнавати річчю своєю за нею може бути визнано право власності на будинок за набувальною давністю згідно ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України.

Згідно ч. 4 ст. 344 Цивільного кодексу України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Стаття 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку, виплаченому законом.

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконністю набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст. ст.. 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майном за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику справах про захист права власності та інших речових прав» виходячи зі змісту ч. 1 першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений завчасно, про що свідчить об'ява в газеті «Урядовий кур'єр» за № 52 від 21.03.2015 року, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином, а тому суд вважає ухвалити заочне рішення на підставі наявних в справі матеріалів.

Представник відповідача в особі - Мирівської сільської ради Кагарлицького району Київської області в судове засідання не з'явився, подавши до суду заяву, в якій просить судове засідання проводити без їхньої участі. Суд вважає, що представник сільської ради в судове засідання не з'явився без поважних причин, а тому суд вважає ухвалити заочне рішення на підставі наявних в справі матеріалів.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений завчасно, про що свідчить розписка про отримання судової повістки, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином, а тому суд вважає ухвалити рішення на підставі наявних в справі матеріалів

Вислухавши позивача, яка не заперечує проти заочного розгляду справи, вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне заявлений позов задовольнити.

В судовому засіданні суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

У ст. 3 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно свідоцтва про смерть рогоза ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року в с. Мирівка Кагарлицького району Київської області, про що виконкомом Мирівської сільської ради Кагарлицького району було зроблено запис за № 2 від ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

04.09.1997 р. ОСОБА_3 було складно заповіт, посвідчений секретарем виконкому комітету Мирівської сільської ради Сосонович Н.М. та зареєстрований в реєстрі за № 95, згідно якого жилий будинок, земельну ділянку і все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що за законом матиме право заповіла дочці ОСОБА_5.

Тобто, спадкоємцем за заповітом майна ОСОБА_3 є ОСОБА_7, яка спадщину не прийняла та відмовляється від її оформлення, на будинок не претендує.

11 жовтня 2002 року ОСОБА_5 подала заяву, згідно якої вона відмовилася від спадкового майна, яке належить її матері, оскільки вона проживає в АРК та доглядати матір не може.

2013 року ОСОБА_5 померла.

Згідно з актом обстеження умов проживання в житловому будинку в с. Мирівка Кагарлицького району від 19.05.2014 року, з 2004 року до теперішній час у житловому будинку АДРЕСА_1, що в с. Мирівка Кагарлицького району Київської області без реєстрації мешкає ОСОБА_1.

Відповідно до ч.1 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності (п. 9 постанови від 07.02.2014 року № 5).

Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.

Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років.

Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкритого, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Перебіг строку набувальної давності починається від моменту виникнення володіння.

При цьому п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 р., норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 р., а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 1 січня 2011 року.

Позивач сплачує комунальні послуги, зокрема: за світло, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, про що свідчать квитанції про сплату комунальних послуг.

Щодо незаконного володіння та користування позивачами вказаним нерухомим майном ніким вимог не ставилось.

Одночасно, зважаючи на роз'яснення дані судам у пункті 11 згаданої вище постанови від 07.02.2014 року № 5 та, враховуючи, що строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, суд зараховує лише строк з 01 січня 2001 року.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності.

Відповідно до ст.ст. 2, 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Відповідно до п. 26, 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМ України від 22.06.2011 року для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені Порядком. Документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

За таких обставин, позивач набула право власності на вказане спірне майно за набувальною давністю.

На підставі вищевикладеного, суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки задоволення її позовних вимог не порушує невизнанні або оспорюванні права, свободи чи інтереси будь-яких осіб та вважає за можливе визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок (загальною площею 38,40 кв.м., житлового площею 26,70 кв.м., підсобною площею 11,70 кв. м..) та погосподарські будівлі і споруди, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі вищевикладеного та керуючись ЦК України, постановою Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.95 року, Конституцією України, ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Мирівської сільської ради Кагарлицького району Київської області, третя особа: Реєстраційна служба Кагарлицького управління юстиції Київської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 добросовісмним володільцем житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок (загальною площею 38,40 кв.м., житлового площею 26,70 кв.м., підсобною площею 11,70 кв. м..) та погосподарські будівлі і споруди, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Кагарлицький районний суд протягом десяти днів з дня проголошення, а особами , які брали участь у справі і не були присутніми в судовому засіданні протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

ССуддя:І. І. Шевченко