25.11.2015 Єдиний унікальний номер 205/5845/15-ц
Справа № 2/205/2630/15
25 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючої судді Шавули В.С.
при секретарі Перцевій М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення заборгованості,-
Позивач 12 серпня 2015 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення заборгованості (а.с.2-4).
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі договору міни від 09 грудня 1994 року є власником квартири АДРЕСА_1.
Починаючи з 1994 року з дозволу позивача у вищевказаній квартирі на умовах сплати комунальних послуг та належного утримання майна, проживає ОСОБА_2
Але, останні три роки відповідачка плату за комунальні послуги не вносить, квартира у занедбаному стані, сусіди скаржаться на неадекватну поведінку відповідачки.
Позивач звертався до відповідачки з вимогою сплатити заборгованість за комунальні послуги та утримувати квартиру у належному стані, але остання не виконує даних вимог.
На підставі вищевикладеного, позивач просив суд виселити відповідачку з квартири АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення; зобов'язати ОСОБА_2 знятись з реєстрації, за адресою: АДРЕСА_2; стягнути з відповідачки заборгованість по сплаті за комунальні послуги в сумі 18 218,75 грн. та судові витрати по справі.
В судове засідання позивач не з'явився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. До суду надав письмову заяву, в якій просив справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі (а.с.19).
Відповідачка в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку, відповідно до ч.6 ст.74 ЦПК України, шляхом направлення на вказаний позивачем її номер мобільного телефону СМС-повідомлення, про що свідчить довідка про доставку СМС-повідомлення в матеріалах справи (а.с.23). Про причини своєї неявки не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності не надавала. Крім того, до суду повернувся конверт з відправленням, що направлявся відповідачці із поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання» в матеріалах справи (а.с.17-18).
Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого розгляду справи.
Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу.
За змістом п.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Суд, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
За змістом ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Поряд із засобами заохочення, виконання цивільних обов'язків забезпечується відповідальністю, яка встановлена договором або актом цивільного законодавства. Будь-яка особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.
В ході судового розгляду встановлено, що на підставі договору міни від 09 грудня 1994 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.6).
Своє право власності на вищевказану квартиру ОСОБА_1 зареєстрував у встановленому законом порядку (а.с.5).
Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
У відповідності зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
ОСОБА_2 з 27 квітня 1995 року зареєстрована в АДРЕСА_1
Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ст.. 156 Житлового кодексу Української РСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Згідно ч.2 ст. 311 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. За ст.9 Житлового кодексу Української РСР, житлові права громадян охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Відповідно до ст.ст.3,6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Реєстрація місця проживання - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу.
Згідно ст. 109 Житлового кодексу Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Згідно ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.
За змістом ч.2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» № 1382-IV від 11 грудня 2003 року, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1282- IV є спеціальним актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 даного закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язана з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
І як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року, вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування якої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. ( ст.ст. 71, 72, 116, 156, ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Суд зауважує, що позивачем незважаючи на передбачений законом обов'язок доказування, не надано жодних доказів у підтвердження фактичного проживання відповідачки у спірній квартирі, також не надано доказів у підтвердження домовленості із відповідачкою про оплату нею вартості комунальних послуг чи то плати за користування квартирою, а тому вимоги про виселення відповідачки та стягнення із нею заборгованості по оплаті комунальних послуг є безпідставними та незаконними.
Згідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Також, суд наголошує на тому, що заявлені позивачем вимоги щодо зобов'язання ОСОБА_3 знятись з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_3, є безпідставними, так як зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється лише на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням відповідним органом, що здійснює реєстрацію/ зняття з реєстрації місця проживання.
Стаття 16 ЦК України, передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України.
Крім того, відповідно до чинного законодавства, позивач не позбавлений права на звернення до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, у разі якщо відповідачка являється членом його сім'ї із зобов'язанням міграційної служби зняти її із реєстрації за місцем проживання.
Таким чином, оцінивши здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, розглянувши спір в межах заявлених позовних вимог, суд першої інстанції вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення заборгованості, є у повному обсязі недоведеними, безпідставними та незаконними, у зв'язку із чим задоволенню не підлягають.
Вирішуючи питання щодо судових витрат, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позивач від сплати судового збору не звільнений, тому сплачений нею судовий збір поверненню не підлягає, а також підлягає стягненню із нього на користь держави судовий збір за вимоги немайнового характеру в сумі 243,60 грн.
На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ст..150, 156 Житлового кодексу УРСР, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні», ст.ст. 11, 14-16, 316, 317 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 15, 57-60, 61, 88, 197, 209, 212, 213-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення заборгованості, - відмовити.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн. (двісті сорок три грн.. 60 коп.).
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо скаргу про апеляційне оскарження не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя В.С. Шавула