У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 22 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 20 квітня 2010 року банк уклав з ОСОБА_3 договір про надання банківських послуг, який складався із заяви останньої, Умов і правил надання банківських послуг та Тарифів банку. За умовами цього договору відповідачка отримала кредит у розмірі 8 200 грн у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 відсотків на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Станом на 30 травня 2014 року у зв'язку з неналежним виконанням відповідачкою умов договору за нею значиться кредитна заборгованість у розмірі 17 430 грн 43 коп., яку, незважаючи на вимоги, вона не сплатила.

З урахуванням викладеного, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути на його користь з ОСОБА_3 кредитну заборгованість у розмірі 17 430 грн 43 коп., з яких: 8 087 грн 92 коп. - заборгованість за кредитом; 6 831 грн 90 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 1 204 грн 40 коп. - комісійна заборгованість; 500 грн - штраф (фіксована частина); 806 грн 21 коп. - штраф (процентна складова).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 22 квітня 2015 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що банк не спростував твердження відповідачки про те, що вона не надавала згоду на отримання кредитної картки за збільшеним кредитним лімітом, таких сум не отримувала. Крім того, суд послався на те, що оскільки ОСОБА_3 останній платіж за договором здійснила у жовтні 2010 року, а банк, звернувшись до суду з позовом у липні 2014 року, пропустив трьохрічний строк позовної давності, про застосування якої заявила відповідачка.

Апеляційний суд погодився з таким висновком суду, зазначивши також, що відповідачка на кредитну картку за заявою отримала лише 500 грн, інших сум вона не отримувала і згоди на збільшення ліміту і їх перерахування на картку не надавала. У зв'язку з цим доводи банку про визнання відповідачем вимог, перевипуск кредитної картки та часткової оплати нею боргу у серпні 2012 року суд визнав безпідставним.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 20 квітня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, який складався із заяви останньої, Умов і правил надання банківських послуг та Тарифів банку (а.с. 7-32). За цим договором ПАТ КБ «ПриватБанк» надало відповідачці на платіжну картку грошові кошти у вигляді кредитного ліміту, сума якого у заяві визначена в 500 грн, зі сплатою 30 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно зі змістом заяви клієнта від 20 квітня 2010 року та п. 2.1.1 Умов і правил надання банківських послуг строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. При цьому кредитним лімітом (кредитом, кредитною лінією) є розмір грошових коштів, наданих банком клієнту на строк, визначений у договорі, на умовах платності та зворотності (повернення). Строк дії картки вказано з її лицьового боку (місяць і рік). Картка дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця і по закінченню строку дії картки вона пролонгується на новий строк за зверненням клієнта до банку (пп. 2.1.1.2.11. і 2.1.1.2.12).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Залишаючи рішення суду про відмову в позові без змін, апеляційний суд на порушення вимог ст. тс. 212-214, 303, 315 ЦПК України не звернув уваги на те, що згідно з положеннями ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У зв'язку із цим апеляційному суду слід було проаналізувати та надати правову оцінку пунктам 2.1.1.2.3. і 2.1.1.2.4. Умов і правил надання банківських послуг, з якими при підписанні заяви позивачка зазначила, що ознайомлена та згодна з ними, згідно з якими клієнт надав згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку у будь-який час змінити ліміт (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

З наданої ПАТ КБ «ПриватБанк» виписки руху коштів за вказаним вище договором вбачається, що відповідачці був установлений кредитний ліміт у сумі 8 200 грн, саме цими цими коштами вона користувалася регулярно, отримуючи гроші через банкомати та магазини (їх зазначено) (а.с.145-151).

Отже, суду слід було також враховувати поведінку відповідачки після укладення з банком договору у контексті положень цивільного законодавства про укладення та зміну договору, зокрема, якщо боржник користується отриманими коштами, то пропозицію треба вважати прийнятою і правочин вчиненим, враховуючи чч. 2, 3 ст. 205, ч. 2 ст. 642 ЦК України, оскільки такі фактичні дії вказують на прийняття пропозиції.

Крім того, з виписки про рух коштів за укладеним ОСОБА_3 договором вбачається, що основною карткою за цим договором є НОМЕР_1 (а.с. 8), після цього картка перевипускалась і змінювався її номер (а.с. 64), про що також зазначено у вказаній виписці банку.

Також з указаної виписки про рух коштів вбачається, що ОСОБА_3 регулярно отримувала кошти, протягом 2010-2012 років частково сплачувала кредитну заборгованість і останній платіж нею здійснено 15 серпня 2012 року у сумі 200 грн., що у разі підтвердження таких дій, не свідчить про пропущення банком строку позовної давності у три роки.

Зазначені фактичні обставини та вимоги закону залишитись поза увагою та правової оцінки апеляційного суду.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановлені, рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 22 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик