Справа № 461/2074/14 Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф.
Провадження № 22-ц/783/2676/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Н.О. Шеремети

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3

О.Ю., представника ОСОБА_4 ОСОБА_5,

державного нотаріуса Першої Львівської державної

нотаріальної контори ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Галицького районного суду м.Львова від 01 грудня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Державний нотаріус Першої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, про визнання недійсним договору дарування квартири №5 на вул. Б. Хмельницького, будинок 30 у м.Львові, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідченого 27.11.2012 року Державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за №5-1135.

Оскаржуваним заочним рішенням позов задоволено, визнано недійсним Договір дарування квартири №5 житлового будинку №30 по вул. Б. Хмельницького у м.Львові, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений 27.11.2012 року Державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за №5-1135. Вирішено питання судових витрат.

Заочне рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2, вважає, що таке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Покликається на те, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, всупереч вимогам ч. 1 ст. 229 ЦК України, не навів переконливих висновків про наявність помилки - неправильного сприйняття позивачкою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Той факт, що позивачка потребувала догляду та опіки не свідчить про те, що вона при укладенні договору помилялася щодо істотних умов договору дарування, адже при його укладенні нотаріус роз"яснила їй природу та суть договору та можливість укладення договору довічного утримання. Проте, позивач підтвердила свій намір укласти саме договір дарування, який був укладений за участю третьої особи, яка була присутня в момент укладення договору і підписала його за дорученням позивачки. Також апелянт зазначає, що перебував з позивачкою у хороших стосунках, здійснював за нею догляд, забезпечував її необхідними речами, ліками і весь час проживав з нею. Крім того, звертає увагу суду на те, що під час розгляду справи не допитано основних свідків, які були присутні при укладенні договору дарування, а саме, нотаріуса та особу, яка підписувала договір за дорученням позивачки. З наведених підстав просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позлову.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що така підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір дарування квартири укладений під впливом помилки, оскільки позивачка неправильно сприймала істотні умови договору, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що цей договір не був би укладений.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Частина 1 ст. 215 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами)вимог, які встановлені частиною першою- третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до ч.1-3, 5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі (ч.3 ст. 203 ЦК України), є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою для визнання недійсним правочину.

Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків,що обумовлені правочином; можливість ознайомитися зі змістом складено правочину; підписання правочину. Всі ці складові становлять повноцінний вияв волевиявлення особи.

Згідно зі ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

З роз»ясень, викладених у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог по визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов»язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь яку дію майнового чи немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.11.2012 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, згідно з яким дарувателька, ОСОБА_4, передала, а обдаровуваний, ОСОБА_2, прийняв у дарунок квартиру №5 житдового будинку №30 на вул. Б.Хмельницького у м.Львові.

З оспорюваного договору дарування вбачається, що договір ОСОБА_4 не підписувала, у зв»язку з поганим зором, за її дорученням і в її присутності та присутності нотаріуса цей договір підписав ОСОБА_7 Крім цього, у зв»язку із тим, що ОСОБА_4 має вади зору і не може саме прочитати договір, текст цього документу прочитано їй вголос нотаріусом.

Зазначений договір посвідчений державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 27.11.2012 р. та зареєстрований у реєстрі за №5-1135.

18.12.2012 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на квартиру №5 житлового будинку №30 по вул. Б.Хмельницького у м.Львові, підставою реєстрації був оспорюваний договір дарування.

Звернення до суду з позовом ОСОБА_4 обґрунтовувала тим, що вона мала намір передати квартиру ОСОБА_2 за умови, що він буде її утримувати та доглядати за нею, оскільки була самотньою, особою похилого віку, хворіла, має вади зору, у зв»язку з чим потребувала догляду та утримання. За інших умов передавати квартиру чужій для неї особі не мала наміру, оскільки квартира була у неї єдиним житлом.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи свідчать про те, що укладаючи ооспорюваний договір дарування, ОСОБА_4 не усвідомлювала істотні умови правочину і його правові наслідки, що вона помилялася стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо правової природи цього правочину, прав та обов»язків сторін, оскільки вважала цей правочин договором довічного утримання, якого потребувала у зв»язку з похилим віком, станом здоров»я та вадами зору, за умовами якого друга його сторона зобов»язувалась здійснювати постійний догляд та утримання, а право на розпорядження квартирою перейшло б до відповідача лише після її смерті.

В суді апеляційної інстанції позивачка також заперечила свою ініціативу щодо укладення договору дарування, оскільки хотіла, щоб за нею доглядали, а також ствердила, що не уповноважувала ОСОБА_7, якого до моменту укладення договору не знала і не була з ним знайома, підписувати замість неї оспорюваний договір дарування.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що зазначений договір дарування порушує права позивачки, оскільки в силу похилого віку і за станом здоров»я, укладаючи з ОСОБА_2 договір, позивачка мала на меті відчуження на користь відповідача квартири, яка є її єдиним житлом, лише за умови довічного утримання, і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, оспорюваний договір не був би укладений.

Судом першої інстанції встановлено, і це підтверджено в суді апеляційної інстанції поясненнями позивачки, відповідача, що ОСОБА_2 до укладення договору і певний час після укладення договору, фактично доглядав за позивачкою, опікувався нею, надавав їй матеріальну допомогу, придбавав продукти харчування, займався її лікуванням, провідував у лікарні, турбувався про стан її здоров»я, певний час ОСОБА_4Ф, до поміщення її у психіатричну лікарню, проживала разом з ним у квартирі і він нею опікувався. Всі ці дії відповідача свідчать про те, що ним, і до укладення оспорюваного договору і після його укладення, вчинялися на користь ОСОБА_4 дії майнового та немайнового характеру.

Укладення оспорюваного правочину договору на умовах надання утримання підтверджується поясненнями свідка ОСОБА_7, наданими суду апеляційної інстанції, який пояснив, що був присутнім в нотаріальній конторі під час укладення та посвідчення договору дарування, ОСОБА_2 обіцяв, що буде опікуватися ОСОБА_4, утримувати її та надавати їй допомогу. Ствердив про те, що ОСОБА_4 раніше не знав, а договір підписати попросив ОСОБА_2, з яким він був раніше знайомий.

Апелянт в апеляційній скарзі також вказує на те, що позивачка запропонувала подарувати йому свою квартиру, а він в свою чергу запропонував їй піклування та догляд.

Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції, і цього не заперечував ОСОБА_8 в суді апеляційної інстанції, він, оформивши на своє ім»я право власності на отриману в дарунок квартиру №5 житлового будинку №30 по вул. Б.Хмельницького у м. Львові, передав її в рахунок погашення його заборгованості, тобто, відповідач не є власником квартир, подарованої йому ОСОБА_4, місце проживання якої йому не відоме.

Враховуючи встановлені судом обставини за яких укладався та посвідчувався оспорюваний договір дарування, те, що позивачка є людиною похилого віку, має види зору, за станом здоров»я потребує догляду, крім квартири іншого житла не має, відсутність обґрунтованих підстав необхідності відчуження квартири, укладення договору дарування квартири, у якій вона проживала, і уклавши який фактично позбавила себе права власності на житло на користь чужої для неї особи, і немаючи іншого житла залишилася фактично на вулиці, суд першої інстанції прийшов до вірного переконання про відсутність волевиявлення ОСОБА_4 під час укладення нею договору на безоплатну передачу у власність відповідача квартири №5 житлового будинку №30 по вул. Б.Хмельницького у м.Львові , яка є її єдиним житлом, і що дійсним волевиявленням ОСОБА_4 при укладенні оспрюваного договору було укладення договору довічного утримання.

Беручи до уваги встановлені судом першої інстанції обставини за яких укладався та посвідчувався оспорюваний договір дарування, колегія суддів погоджується з висновком суду, що суду, що при укладенні оспорюваного договору ОСОБА_4 помилялася в правовій природі правочину, а саме неправильно сприймала предмет та інші умови договору, оскільки не мала наміру подарувати квартиру, вважала, що ОСОБА_2 мав здійснювати за нею належний та постійний догляд, натомість останній помістив її в КЗ «Львівську обласну клінічну психіатричну лікарню», що підтверджується довідкою від 20.03.2014 р., сподівалася на те, що у ОСОБА_2 виникнуть зобов'язання по догляду за нею та наданні довічного матеріального забезпечення взамін на укладення такого договору.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається з позовної заяви позивачка просила визнати недійсним договір дарування з підстав, передбачене них ст. 229 ЦК України, тобто, визнати недійсним оспорюваний договір, як такий, що укладений внаслідок помилки. А відтак, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, передбачений ст. 11 ЦПК України, колегії суддів вважає за необхідне змінити рішення суду, виключивши з його мотивувальної частини посилання на ст. 230 ЦК України, якою передбачено визнання недійсним правочину, укладеного внаслідок обману.

Керуючись ст. 303, п.3 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Галицького районного суду м.Львова від 01 грудня 2014 року змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на ст. 230 ЦК України, як на підставу для задоволення позову.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_9