Справа № 463/2502/15-ц
Провадження № 2/463/1301/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2015 року Личаківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Грицка Р.Р.,

при секретарі - Мединській Л.С.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 28.05.2009 року, укладеного з попереднім власником квартири - його батьком ОСОБА_5 В той же час, він не може повноцінно користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності майном, оскільки у квартирі з 1973 року зареєстрований відповідач ОСОБА_4, який з моменту набуття ним квартири у власність там не проживає, своїх речей не зберігає, будь-яким іншим способом не користується житловим приміщенням по місцю реєстрації, в той же час витрат по утриманню квартири не несе, комунальних послуг, що на нього нараховуються не сплачує. А тому вважає, що оскільки останніх шість місяців не проживає в квартирі, а тому на даний час він втратив право на користування житлом з підстав ст.ст.71,72 ЖК України.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з аналогічних підстав, просять позов задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні відносно позову заперечила, вважає позов про визнання відповідача таким, що втратив право на житло з підстав ст.ст.71,72 ЖК України безпідставним, оскільки таке право у нього виникло на підставі закону, а не договору, сервітутне право на користування житлом, що є інститутом речового права, яке регулюється нормами ЦК України, зокрема ст.405 ЦК України, а тому норми житлового права, що регулюють договірні правовідносини наймача із наймодавцем не можуть застосовуватися в даному випадку. Зокрема, вказала, що відповідач набув право на користування житлом як член сім'ї попереднього власника, його батька ОСОБА_5, не в силу договору, а закону. Крім цього, відповідач перебуває у родинних стосунках з позивачем, а тому його право на користування житлом захищене законом. Також вважає, що пункт договору дарування про те, що внаслідок такого не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, стосується щодо недопущення його житлових прав на дану квартиру.

Одночасно вважає, що позивач безпідставно покликається на ті обставини, що він не користується житлом, там немає його майна, і він не несе витрати по утриманню квартири, оскільки згідно представленого ним акту комісії ЖБК «Інженерний» від 15.04.2010 року у квартирі по місцю реєстрації є його особисте майно, він сплачує комунальні послуги. А той факт, що він не проживає у квартирі є тимчасовим явищем, зумовленим тим, що він стаціонарно лікувався, крім цього позивач створює перешкоди у його доступі в квартиру, помінявши після оформлення договору дарування замок та двері у квартирі. Оскільки іншого житла він не має, є хворою людиною та інвалідом, вважає, що не може бути позбавлений належного йому на підставі закону житла. Тому просить у задоволенні позову відмовити.

Одночасно вважає, що позивачем подано позов після спливу позовної давності три роки, оскільки про факт його реєстрації у квартирі позивач дізнався у 2009 році після укладення договору дарування, однак з позовом про визнання його втративши право на житло звернувся лише у 2015 році. А тому просить застосувати наслідки спливу позовної давності.

Заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд позов задовольняє з наступних підстав.

Як вбачається з договору дарування від 28.05.2009 року (а.с.5), власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1

Згідно з довідкою з місця проживання про склад сім'ї та прописку ЖБК «Інженерний» (а.с.6), у вказаній квартирі з 1973 року зареєстрований відповідач ОСОБА_4, брат власника ОСОБА_1

Позивач звернувся з позовом в суд про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням з підстав ст.ст.71, 72 ЖК України, як наймача житлового приміщення, який понад шість місяців не проживає та не користується житлом за місцем реєстрації. В підтвердження підставності заявлених позовних вимог представив суду акти ЖБК «Інженерний» від 04.03.2010 року (а.с.81), від 11.04.2013 року (а.с.82), від 10.09.2015 року (а.с.83), про тривалу відсутність за місцем проживання відповідача, а також постанову про відмову у порушенні кримінальної справи від 15.02.2011 року (а.с.87) за фактом перевірки зникнення ОСОБА_4 за заявою ОСОБА_1, відповідні листи правоохоронних органів (а.с.84-86).

Крім цього, факт не проживання протягом тривалого часу відповідача у квартирі АДРЕСА_1, підтвердила в судовому засіданні допитана в якості свідка, директор ЖБК «Інженерний» ОСОБА_6

Однак, як встановлено в ході судового розгляду, і на вказані обставини наголошувалося стороною відповідача ОСОБА_4, що його право на користування житлом - квартирою АДРЕСА_1 виникло не з підстав договору найму, а з підстав закону, зокрема, як члена сім'ї попереднього власника ОСОБА_5, сином якого відповідач являвся, а тому на думку відповідача положення ст.ст.71, 72 ЖК України до вказаних правовідносин не можуть застосовуватися.

Дійсно право на користування жилим приміщенням членів сім'ї власника квартири і наймачів регулюється різними нормами. Зокрема, права і обов'язки членів сім'ї власника квартири регулюються статтями 156, 157 ЖК України, ст.405 ЦК України, а права і обов'язки наймачів - статтями 158 - 170 ЖК УРСР, а також главою 59 ЦК України.

За таких обставин, оскільки судом встановлено, що попереднім власником квартири АДРЕСА_1 був ОСОБА_5, батько відповідача, внаслідок чого ОСОБА_4, як член сім'ї власника набув право на користування цим житлом, а тому до вказаних правовідносин правильно застосовувати правові норми житлового законодавства, що регулюють порядок користування житлом членами сім'ї власника такого житла.

В той же час, суд враховує, що внаслідок укладення договору дарування 28.05.2009 року квартири АДРЕСА_1, право власності попереднього власника квартири ОСОБА_5 було припинене шляхом його переходу до нового власника позивача ОСОБА_1 Таким чином, на даний час позивач ОСОБА_1 є власником зазначеної житлової квартири.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Така позиція суду є аналогічною правовому висновку щодо застосування норм права, здійсненому Верховним Судом України у постанові від 05.11.2014 року у цивільній справі № 6-158цс14 за наслідками розгляду заяви про неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, який у відповідності до положень ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За таких обставин, суд приходить до переконання, що право відповідача на користування житлом - квартирою АДРЕСА_1 було втрачене внаслідок припинення права власності попереднього власника квартири ОСОБА_5, членом сім'ї якого він являвся. Крім цього, суд переконаний, що таке право за відповідачем не збереглося при набутті права власності на вказану квартиру позивачем, оскільки в розумінні ст.64 ЖК України відповідач членом сім'ї позивача не являється, а підстав для його визнання таким у суду немає, так як відповідач сам визнав перед судом факт, що з моменту набуття позивачем у власність квартири він разом з ним не проживав, спільного господарства не вів.

З врахуванням того, що судом встановлено факт втрати відповідача права користування житлом - квартирою АДРЕСА_1 з 28.05.2009 року, тобто з моменту припинення права власності ОСОБА_5, членом сім'ї якого він являється, а тому суд вважає підставними позовні вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом, у зв'язку з чим їх слід задоволити, а судові витрати покласти на відповідача.

При цьому, судом не приймаються до уваги надані сторонами докази, що на їхню думку підтверджують або спростовують факт не проживання протягом тривалого часу відповідача у спірній квартирі, як такі, що не мають жодного правового значення для встановлення наявності чи відсутності у відповідача права на користування житловим приміщенням.

Також, застосовуючи при задоволенні позову положення ст.ст.383, 391, 405 ЦК України та ст.156 ЖК України, суд не вважає, що порушив принцип диспозитивності передбачений ст.11 ЦПК України про те, що суди розглядають цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, оскільки хоча позивачем і заявлено позов з підстав ст.ст.71, 72 ЖК України, однак у позові він наводив обставини вчинення відповідачем йому перешкод у користуванні власністю шляхом безпідставного не зняття з реєстрації за вказаною адресою незважаючи на втрату ним права на користування житлом, що порушує його права власника. А згідно зі ст.119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до статей 21, 212 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не посилання на певну норму закону. Тому, якщо позивач посилається не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує відповідну норму закону незалежно від того, чи отримано на це згоду позивача.

Також суд не вбачає підстав для застосування наслідків спливу загальної позовної давності, передбаченої ст.257 ЦК України за заявою відповідача, оскільки як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.36 своєї Постанови від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», за змістом статті 391 ЦК позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

позов ОСОБА_1 - задоволити.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, (персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_1), таким, що втратив право користування житлом - квартирою АДРЕСА_1.

Вказане рішення суду є підставою для Відділу у справах громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Личаківського району м.Львова для зняття з реєстрації ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, (персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_1), за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 (персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_2), понесені позивачем судові витрати - судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) гривень 60 (шістдесят) копійок.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Грицко Р.Р.