Номер провадження: 22-ц/785/9055/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Станкевич В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Станкевича В.А.

суддів Бабія А.П.

- ОСОБА_2

при секретарі Желєзнові В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Сьома одеська державна нотаріальна контора, про встановлення факту прийняття спадщини, визнання свідоцтв про право на спадщину та договору дарування недійсними, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 березня 2013 року, -

встановила:

Позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись до Малиновського районного суду м. Одеси з вказаним позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Сьома одеська державна нотаріальна контора та неодноразово уточнюючи позовні вимоги просили суд встановити факт прийняття ними спадщини, що відкрилась після смерті їх бабки, ОСОБА_8, яка померла 25.05.1999 року; визнати недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за законом, яке видане ОСОБА_5 03.04.2002 року Сьомою одеською державною нотаріальною конторою та зареєстровано у реєстрі за №1-1029; визнати недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, яке видане ОСОБА_5 03.04.2002 року Сьомою одеською державною нотаріальною конторою та зареєстровано у реєстрі за №1-1026; визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами під № 59 по вул.Платановій у місті Одесі, укладений 13.08.2002 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що вони за правом представлення є спадкоємцями, щодо майна своєї бабки ОСОБА_8, померлої 25.05.1999 року та шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном, вчасно прийняли її спадщину у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами під №59 по вул. Платановій у місті Одесі.

Інший спадкоємець ОСОБА_8 за заповітом відповідач ОСОБА_5, будь-яким чином спадщину матері не приймав, але 03.04.2002 року Сьома одеська державна нотаріальна контора неправомірно видала йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом та свідоцтво про право на спадщину за законом. 13.08.2002 року відповідач ОСОБА_5 подарував житловий будинок під №59 по вул. Платановій у місті Одесі своїм дітям - відповідачам ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Тому позивачі вимушені звернутися з вказаним позовом до суду і просили встановити факт прийняття ними спадщини їх бабки ОСОБА_8, яка померла 25.05.1999 року; визнати недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за законом, яке видане ОСОБА_5 03.04.2002 року Сьомою одеською державною нотаріальною конторою та зареєстровано у реєстрі за №1-1029; визнати недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, яке видане ОСОБА_5 03.04.2002 року Сьомою одеською державною нотаріальною конторою та зареєстровано у реєстрі за №1-1026; визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами під №59 по вул.Платановій у місті Одесі, укладений 13.08.2002 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

У судовому засіданні позивачі та їх представник позов підтримали та просили його задовольнити.

Відповідачі у судовому засіданні позов не визнали, проти його задоволення заперечували, посилаючись на те, що позивачі в спірному будинку не мешкали та спадщину належним чином не прийняли.

Представник Сьомої одеської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, просив розглянути справу за його відсутністю, вказавши, що нотаріус, яка оформлювала оспорювальні договори звільнилася, витребувані судом документи до суду надав.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01 березня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Сьома одеська державна нотаріальна контора, про встановлення факту прийняття спадщини, визнання свідоцтв про право на спадщину та договору дарування недійсними задоволені.

Встановлений факт прийняття ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спадщини після смерті їх бабусі, ОСОБА_8, яка померла 25.05.1999 року.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за законом, яке видане ОСОБА_5 03.04.2002 року Сьомою одеською державною нотаріальною конторою та зареєстровано у реєстрі за №1-1029.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, яке видане ОСОБА_5 03.04.2002 року Сьомою одеською державною нотаріальною конторою та зареєстровано у реєстрі за №1-1026.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами під №59 по вул. Платановій у місті Одесі, укладений 13.08.2002 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений Сьомою одеською державною нотаріальною конторою та зареєстрований у реєстрі за №2-3435.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 судові витрати: держмито у розмірі 51,00 гривень та витрати, повязані з інформаційно-технічним розглядом справи у розмірі 30.00 гривень.

Не погодившись з рішення суду ОСОБА_5 подал апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 березня 2013 року та закрити провадження у справі.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 21 березня 2014 року апеляційна скарга ОСОБА_5 задоволена частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 березня 2013 року скасовано.

Ухвалене нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Сьома одеська державна нотаріальна контора, про встановлення факту прийняття спадщини, визнання свідоцтв про право на спадщину та договору дарування недійсними відмовлено.

Не погодившись з рішення апеляційного суду Одеської області від 21 березня 2014 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, в якій просив рішення апеляційного суду Одеської області від 21 березня 2014 року скасувати, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 березня 2013 року залишити в силі.

Ухвалою колегії Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 вересня 2015 року касаційна скарга ОСОБА_3 частково задоволена. Рішення апеляційного суду Одеської області від 21 березня 2014 року скасовано, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду та закриття провадження у справі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 03.10.1975 року, реєстр. №1-4806 та свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя від 03.10.1975 року, реєстр. №1-4808, бабці позивачів ОСОБА_8 на праві власності належав житловий будинок під №59 по вул. Платановій у місті Одесі.(а.с.11,12)

29.05.1996 року ОСОБА_8 зробила розпорядження на випадок своєї смерті та її відповідний заповіт був посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори і зареєстрований у реєстрі за №5-1053. Згідно із заповітом ОСОБА_8 заповідала належний їй житловий будинок під № 59 по вул. Платановій у місті Одесі своїм дітям: ОСОБА_5 та ОСОБА_9.(а.с. 6)

Мати позивачів ОСОБА_9 померла 26.10.1996 року (Свідоцтво про смерть від 28.10.1996 року, актовий запис №2292 (а.с.8) та після цього позивачі переселилися до бабки ОСОБА_8 та стали проживати з нею однією сімєю у будинку під № 59 по вул. Платановій у місті Одесі.

ОСОБА_8 померла 25.05.1999 року (Свідоцтво про смерть від 06.03.2007 року, актовий запис №4436 (а.с.9), після її смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку під №59 по вул. Платановій у місті Одесі.

Визначаючи обсяг спадкової маси, а також вирішуючи питання щодо наявності права позивачів на спадкування після смерті ОСОБА_9 як достатньої передумови для заявлених ними вимог, суд першої інстанції зазначав, що частина спадщини, яка мала б належати померлій ОСОБА_9 в порядку спадкування за заповітом, спадкується в порядку спадкування за законом, оскільки на момент відкриття спадщини, 1/2 її частина не була прийнята ОСОБА_9 з причин її смерті.

Відповідно до ст. 537 ЦК УРСР, й ч. 2 ст. 1223 ЦК України у випадку не прийняття спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 529 533 цього Кодексу.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вказав, що позивачі безпідставно посилались на наявність права на спадкування за представленням. Так, згідно з ч. 2 ст. 529 ЦК Української РСР 1963 року, онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Оскільки на імя ОСОБА_9 був складений заповіт, спадкування за представленням не застосовується до виниклих правовідносин.

Крім того, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_5, як син померлої ОСОБА_8 дійсно є спадкоємцем першої черги за законом, а відповідно до ст.548 ЦК Української РСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно з ст. 549 ЦК Української РСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

На підставі наведеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що наявність у позивачів права вимоги залежить виключно від факту неприйняття спадщини відповідачем ОСОБА_5

Також судом встановлено, що ОСОБА_5 знав про смерть матері, що підтвердив особисто у судовому засіданні в суді першої інстанції, проте ніяких заходів, щодо вступу у право спадкування ані по заповіту, ані згідно із законом, не прийняв.

Суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що засудженим до позбавлення волі дозволяється відправляти листи і телеграми за свій рахунок без обмеження їх кількості, проте відповідач ОСОБА_5 цим правом не скористався та заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини не направляв. Довіреність на представлення його інтересів у встановленому законом порядку він також не надав.

Свідок ОСОБА_10 в суді пояснила, що вона особисто відправляла відповідачу ОСОБА_5 повідомлення про смерть матері.

Згідно з поясненнями самого ОСОБА_5, він відбував покарання у місті ОСОБА_2 та мати майже щомісяця відвідувала його у виправній колонії, а про смерть матері його в колонії повідомив його дядя, ОСОБА_11.

З дослідженої судом, належним чином посвідченої, копії спадкової справи, яка була відкрита у 2002 році Сьомою одеською державною нотаріальною конторою, вбачається, що заяву про прийняття спадщини відповідач ОСОБА_5 подав до нотаріальної контори тільки після звільнення, у лютому 2002 року.

Тобто відповідач ОСОБА_5 пропустив строк прийняття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом шестимісячного строку, встановленого ст. 549 ЦК Української РСР 1963 року, фактично не вступив в управління або володіння спадковим майном та не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Строк для прийняття спадщини є строком спеціальним, протягом якого існує саме право на спадщину. Тому пропуск цього строку позбавляє спадкоємця права отримати спадкове майно, вимагати повернення майна, що перейшло до інших спадкоємців, або права на відшкодування вартості цього майна.

Згідно з ст. 550 ЦК Української РСР 1963 року, строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. За умовах відсутності згоди між спадкоємцями, а також у звязку з тим, що відповідач ОСОБА_5 до суду з позовом про продовження строку прийняття спадщини не звернувся, то суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що він є таким, що пропустив встановлений законом строк для прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України 1963р. у разі пропуску строку на сприяння спадщини, спадкоємець вважається таким, що не прийняв її.

Однак, звернувшись до нотаріальної контори лише через 3 роки після смерті своєї матері, державним нотаріусом не було відмовлено йому в оформленні спадкових прав, всупереч діючого на той час законодавства. Із матеріалів спадкової справи вбачається, що заяву про прийняття спадщини він подав тільки у лютому 2002 року, а мати його померла ще в травні 1999 року.

Згідно з вимогами п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка була затверджена наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 року N18/5, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини.

Всупереч вимогам законодавства, державний нотаріус Сьомої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_12, при видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом, не перевірила чи прийняв відповідач ОСОБА_5 вчасно та належним чином спадщину своєї матері, чи є інші спадкоємці, що прийняли спадщину, і неправомірно видала свідоцтво про право на спадщину за законом та свідоцтво про спадщину за заповітом, чим фактично позбавила спадкових прав спадкоємців другої черги за законом.

Оскільки відповідач ОСОБА_5 належним чином вчасно не прийняв спадщину, що відкрилась після смерті його матері, а після закінчення строку прийняття спадщини цей строк не був йому продовжений судом та була відсутня згода на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину, то на час отримання свідоцтва про право на спадщину 03.04.2002 року, він вже не мав права на спадкування, тому свідоцтво про право власності на спадщину за законом, яке видане ОСОБА_5 від 03.04.2002 року державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори, ОСОБА_12 та зареєстрованого у реєстрі за №1-1029, а також свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_5 03.04.2002 року державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори, ОСОБА_12 та зареєстрованого у реєстрі за №1-1026, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вони мають бути визнані недійсними. (а.с.41)

Відповідно до п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (ЦК України) застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тому враховуюче те, що свідоцтва про право на спадщину за законом за заповітом видані у 2002 році, до виниклих спірних правовідносин застосовується положення ЦК УРСР.

Судом встановлено, що ЦК УРСР не містить норм, що регулює процедуру скасування свідоцтва про право власності на спадщину, як спосіб захисту цивільних прав.

Відповідно до ст. 6 „Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий в публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Таким чином, відсутність передбаченої законом правової кваліфікації виниклих правовідносин, не може бути підставою для відмовлення в позові, в разі наявності ознак порушення цивільних прав особи. За таких обставин, суд вважає за доцільне застосувати аналогію закону до ст. 48 ЦК УРСР, оскільки зазначена норма регулює подібні за змістом цивільні відносини.

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

При таких даних суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що свідоцтва про право власності на спадщину за законом, та заповіту які видані ОСОБА_5 03.04.2002 року мають бути визнанні недійсними.

Що стосується прав позивачів на спадкування, то суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно ст. 530 ЦК УРСР 1963 року при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Позивачі є спадкоємцями другої черги після смерті бабусі, прийняли спадщину, вступили у володіння майном, яке складається із вказаного домоволодіння, оскільки проживали разом із нею, а також проживали і після її смерті, несли витрати, пов'язані з оплатою послуг(газ, електроенергія), займали кімнату площею 18,03 кв.м.

Згідно п.1 ч.1.ст. 549 ЦК України 1963р. спадкоємці, якщо вони фактично вступили в управління або володіння майном вважаються такими, що прийняли спадщину ( ч. 3 ст.1268 ЦК України 200р.) спадкоємці, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважаються такими, що прийняли спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, вони не заявили про відмову від неї.

ОСОБА_13 Павлівна, ОСОБА_14, ОСОБА_10, ОСОБА_15, ОСОБА_16, підтвердили, що позивачі фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, оскільки вони жили з покійною бабусею, як одна родина, піклувалися про неї, купували продукти, готували, прали, вбиралися, доглядали хвору бабусю, мешкали там на момент її смерті, поховали її, справили поминки після поховання, а також на девятий та сороковий день.

Крім того ОСОБА_16, будучи лікарем померлої показав, що він оглядав її вдома протягом 1,5 останніх років життя, і що у неї був важкий інсульт, вона не підіймалася, потребувала стороннього догляду. Коли він приходив, бачив позивачів, у будинку було чисто, прибрано, хвора була нагодована, доглянута.

Виписані їй ліки та харчові добавки дорого коштували та їх придбавали позивачі.

Навіть запрошена до суду на прохання відповідача свідок ОСОБА_17 підтвердила, що ОСОБА_12 та ОСОБА_3, ( маючи на увазі позивачів ), знаходилися у будинку з бабусею. Сергій зробив огорожу.

Допитані в суді свідки, викликані до суду за клопотанням відповідача, ОСОБА_18, ОСОБА_19, підтвердили тільки, що вони приходили у будинок навідувати бабусю до того часу, поки позивачі, з їх слів, не вигнали з будинку її співмешканця ОСОБА_20, після цього їм невідомо хто знаходився в ньому і доглядав за ОСОБА_8, оскільки вони туди після цього вже не заходили. Позивачі вказали, що з появою ОСОБА_20, у будинку зникали речі, співмешканець заважав позивачам у догляді за бабусею, проте його ніхто не проганяв, він пішов сам. Також вказані свідки вказали, що після смерті ОСОБА_8, у будинку вони більше не зявлялися.

В суді були оглянуті документи, що підтверджують значні витрати позивачів на ремонт будинку за період проживання з бабусею та після її смерті.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що після смерті бабусі ОСОБА_8, позивачі продовжували проживати у будинку під № 59 по вул. Платановій у місті Одесі, здійснювали господарський нагляд за будинком, сплачували відповідні комунальні платежі.

Таким чином, позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вчасно та належним чином прийняли спадщину, після смерті своєї бабусі ОСОБА_8, а в силу ч. 2 ст. 548 ЦК Української РСР 1963 року, спадщина належить їм з моменту її відкриття з 25.05.1999 року.

Інший спадкоємець ОСОБА_8 її син відповідач ОСОБА_5 під час смерті матері та протягом шестимісячного строку прийняття спадщини відбував покарання у вигляді позбавлення волі, тому він не міг фактично вступити в управління або володіння спадковим майном. Проте він не був обмежений у праві прийняття спадщини, шляхом звернення до нотаріальної контори із відповідною заявою.

13.08.2002 року відповідач ОСОБА_5 подарував житловий будинок під № 59 по вул. Платановій у місті Одесі своїм дітям - відповідачам ОСОБА_6 та ОСОБА_7, відповідно договору дарування від 13.08.2002 року, реєстр. №2-3435, зареєстрований у КП «ОМБТІ та РОН» від 14.08.2002 року, №145 доп. Стор.108, к 8631. (а.с.39,40)

Оскільки при відчуженні 13.08.2002 року житлового будинку, відповідач ОСОБА_5 діяв на підставі свідоцтв про право власності на спадщину за заповітом та за законом, які суд вважав мають бути визнанні недійсними, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що укладений ним договір дарування не відповідає вимогам закону і також має бути визнаний недійсним за правилами ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР 1963 року.

Невідповідність закону договору дарування полягає в тому, що згідно ст. 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Оскільки судом встановлено, що на момент укладення договору дарування у відповідача ОСОБА_5 було відсутнє право власності на спірне майно, ОСОБА_5 фактично розпорядився майном, що йому не належить.

В силу ч. 1 ст. 48 ЦК Української РСР 1963 року договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами під № 59 по вул. Платановій у місті Одесі, укладений 13.08.2002 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_21 та зареєстрований у реєстрі за №2-3435, також має бути визнаний недійсним.

Щодо пропуску строку позовної давності, судом першої інстанції обєктивно зазначено, що позивачі первісно звернулись до суду із заявою про встановлення факту прийняття спадщини та в суді встановлено, що позивачі прийняли спадщину автоматично, повязували порушення свого права на спадщину виключно з неможливістю оформити спадкові права на спірний будинок, а не з опосорюванням свідоцтв про право на спадщину та договорів, а в процесі розгляду заяви про встановлення факту прийняття спадщини, у липні 2007 року, позивачі дізнались про перебування спірного нерухомого майна у власності відповідача, що й зумовило подальше уточнення позовних вимог на визнання свідоцтв про право власності та договору недійсними. Таким чином, моментом коли позивачі дізнались про порушене право є липень 2007 року, а відтак строк позовної давності не є пропущеним.

Відповідно до положень п. 24 Постанови Пленуму Верхового Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину; інших спадкоємців, які прийняли спадщину, а також слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої відмови у нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема у видачі свідоцтва про права на спадщину та інші обставини, які мають суттєво значення для розгляду справи.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України: належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги переконливими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 березня 2013 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Сьома одеська державна нотаріальна контора, про встановлення факту прийняття спадщини, визнання свідоцтв про право на спадщину та договору дарування недійсними - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 20 днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий : В.А. Станкевич

Судді А.П. Бабій

ОСОБА_2