Справа № 523/2450/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" липня 2015 р. м. Одеса.

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Погрібного М.О.

При секретарі Вальчук Л.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №14, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про позбавлення права користування частиною домоволодіння та виселення; зустрічним позовом ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину приміщень 21/50 частини домоволодіння №50 по вулиці Яші Гордієнка у м. Одесі за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В

ОСОБА_1 подала до суду позовну заяву, яку уточнила (том №1 л.с. №115) та просила позбавити ОСОБА_3 і ОСОБА_2 права користування 21/50 частинами домоволодіння №50 по вулиці Яші Гордієнка у м. Одесі та виселити їх із вказаної частини домоволодіння.

В обґрунтування своїх уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що 21/50 частини домоволодіння №50 по вулиці Яші Гордієнка у м. Одесі, на праві власності належала її батькові ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Четвертою одеською державною нотаріальною конторою 15 квітня 1991 року. В 1995 році, на її прохання та прохання брата ОСОБА_5, їхній батько, ОСОБА_4, дозволив проживати і прописатися на належній йому жилій площі, ОСОБА_6, яка доводиться їй рідною сестрою по лінії матері, дочці ОСОБА_6, а її племінниці, ОСОБА_3 та на той час малолітній онучці ОСОБА_2 Батько виділив їм певне житлове приміщення в будинку, де вони стали проживати, оплачуючи комунальні послуги, якими користувалися. В 1997 році, ОСОБА_6 отримала кватиру і виїхала з домоволодіння батька, а відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за згодою батька залишилися проживати. 14 листопада 2003 року батько помер. Поховав батька, вона, як спадкоємець першої черги, в строки, встановлені законом звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини і 16 серпня 2004 року отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом у вигляді 21/50 частини домоволодіння №50 по вулиці Яші Гордієнка у м. Одесі. При цьому, вона дозволила відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 тимчасово проживати в належній їй частині домоволодіння, попередивши про те, що вони будуть зобовязанні звільнити домоволодіння по першій її вимозі, пояснивши, що вона має намір в подальшому продати належне їй нерухоме майно. Після цього, вона певний час проживала за кордоном із своєю сімєю, періодично приїжджаючи у м. Одесу, де проводила капітальний ремонт належної їй частині домоволодіння №50 по вулиці Яші Гордієнко у м. Одесі. У 2008 році, вона попросила відповідачів звільнити домоволодіння, але позитивних результатів не настало. Через певний час, їй стало відомо, що відповідачка ОСОБА_3, в 2008 році подавала до суду заяву про встановлення факту, нібито спільного проживання, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з її батьком ОСОБА_4 А у 2009 році, подавала до суду позовну заяву про визнання свідоцтва про її, ОСОБА_1, права на спадщину на 21/50 частини домоволодіння №50 по вулиці Яші Гордієнка у м. Одесі, частково недійсним та про визнання за нею, ОСОБА_3, права власності на 1/2 частини, вказаної частини домоволодіння, які розглядалися судом без її участі, як заінтересованої особи та відповідача і були задоволені. За результатами розгляду її апеляційних скарг, судові рішення, за вказаними вище заявою та позовом ОСОБА_3, ухвалою та рішенням апеляційного суду були скасовані і у їх задоволені було відмовлено. До теперішнього часу, відповідачі, які втратили право користування 21/50 частиною домоволодіння №50 по вулиці Яші Гордієнко у м. Одесі, перешкоджають їй у здійснені прав власника, погрожуючи їй фізичною розправою, постійно ображаючи її, що неодноразово було підставою її звернення до правоохоронних органів, які проводили профілактичні бесіди з відповідачами. Тому просить, її права власника нерухомого майна, захистити в судовому порядку та позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідачів ОСОБА_7, діючий на підставі ордеру серії ОД №075605 від 10 березня 2015 року та договору про надання правової допомоги №14/03/15/1 від 14 березня 2015 року (л.с. №№97-98, 99), в судовому засіданні проти позовних вимог ОСОБА_1 заперечував та подав зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання за ОСОБА_3 і ОСОБА_2 права власності на 21/50 частини домоволодіння №50 по вулиці Яші Гордієнка у м. Одесі за набувальною давністю.

В обґрунтування не визнання позову ОСОБА_1 та в підтримку зустрічного позову, представник ОСОБА_7, як в зустрічній позовній заяві, так і в судовому засіданні посилався на те, що ОСОБА_3 і ОСОБА_2, дійсно доводяться ОСОБА_1, відповідно, племінницею та онукою, які проживали сумісно з батьком ОСОБА_1, ОСОБА_4, в 21/50 частині домоволодіння №50 по вулиці Яші Гордієнко у м. Одесі з 1995 року і були прописані, як члени сімї власника будинку, користуючись комунальними послугами, які їм надавалися та оплачуючи їх. Також вони здійснювали поточний ремонт будинку та його поліпшення. В 2003 році ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на 21/50 частини вказаного домоволодіння, в якому вони продовжували проживати і проживають по теперішній час, підтримуючи його за власні кошти у належному стані, оплачуючи комунальні послуги. Вони були впевнені, що на це майно не претендує жодна особа і вони отримали це майно у свою власністю з достатніх для того підстав. Під час проживання ОСОБА_4 в належній йому частині домоволодіння, його дочка ОСОБА_1 з ним не проживала, жодних комунальних послуг не сплачувала, оскільки постійно мешкала за межами України. Про те, що ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_4, на спірну частину домоволодіння, ОСОБА_3 і ОСОБА_2 дізналися в 2009 році. При цьому ОСОБА_1 до 2014 року не вчинила жодних дій, які б свідчили про необхідність повернення їй майна ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Тому вважав, що його довірителі, які добросовісно заволоділи чужим майном і володіли ним відкрито, безперервно протягом десяти років, набули право власності на спірні 21/50 частину домоволодіння №50 по вулиці Яші Гордієнка у м. Одесі за набувальною давністю на підставі норм ст. 344 ЦК України.

Представник ОСОБА_3 та ОСОБА_2, ОСОБА_8, який вступив у розгляд справи 01 липня 2015 року, за згодою своїх довірителів, подав суду заяву про зменшення зустрічних позовних вимог, в якій просив визнати за ОСОБА_3 і ОСОБА_2 право власності не на всі 21/50 частини, вказаного вище домоволодіння в порядку набувальної давності, а на частину приміщень 21/50 частини домоволодіння, а саме, на приміщення 3-1, 3-2 та 3-3, що розташовані в житловому будинку під літерою «А-1», зазначеної частини домоволодіння. При цьому, представник ОСОБА_3 та ОСОБА_2, ОСОБА_8 обґрунтовував зменшені зустрічні позовні вимоги аналогічними обґрунтуваннями, які суду надавав попередній представник ОСОБА_7, що викладені вище.

ОСОБА_1 та її представник, в судовому засіданні проти зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заперечували, посилаючись на обґрунтування, викладені ними в підтримку своїх позовних вимог, які зазначені вище та на те, що зустрічні вимоги надумані, не відповідають фактичним обставинам і суперечать Закону.

Вислухав сторони, свідків, вивчив матеріали справи, суд вважає, що на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні та досліджених доказів, позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню в повному обсязі. А в задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 і ОСОБА_2 необхідно відмовити із наступних підстав.

Судом встановлено, що 21/50 частини домоволодіння №50 по вулиці Яші Гордієнко у м. Одесі, на праві власності належали батькові ОСОБА_1, ОСОБА_4, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Четвертою одеською державною нотаріальною конторою 15 квітня 1991 року за реєстровим номером №2-1207, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості 13 травня 1991 року, реєстраційний номер 6998569, де він проживав (л.с. №5).

В 1995 році, на прохання ОСОБА_1, її батько ОСОБА_4, дозволив проживати дочці його дружини від першого шлюбу, ОСОБА_9, її дочці ОСОБА_3 та малолітній на той час онучці ОСОБА_2, як членам сімї власника домоволодіння, до часу отримання свого житла, що в судовому засіданні не оспорювали та жодним чином не спростовували ОСОБА_3, ОСОБА_2 і їх представники та що підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_6 та ОСОБА_12

Восени 1995 року, ОСОБА_9, її дочка ОСОБА_3 та онучка ОСОБА_2 поселилися в 21/50 частину домоволодіння №50 по вулиця Яші Гордієнко у м. Одесі, де стали проживати, прописавшись по домоволодінню. А саме, ОСОБА_3, прописалася 25 жовтня 1995 року, а ОСОБА_2, 20 лютого 2007 року, з досягненням 16-ти річного віку, що підтверджується довідкою (випискою із домової книги про склад сімї та прописці) наданої КП «ЖКС «Пересипський» (л.с. №12), оглянутою в судовому засіданні домовою книгою по домоволодінню №50 по вулиці Яші Гордієнка у м. Одесі та показаннями свідків ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_11 та ОСОБА_6

В 1997 році ОСОБА_9 переїхала проживати на інше місце. А ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишилися проживати в спірному домоволодінні.

14 листопада 2003 року, батько ОСОБА_1, ОСОБА_4, помер.

Після смерті батька, ОСОБА_1, як спадкоємниця першої черги за законом і у звязку з відмовою на її користь брата ОСОБА_5 від належної йому частини спадкового майна, прийняла спадщину і стала власником 21/50 частини домоволодіння з відповідною частиною надвірних господарчих споруджень по вулиці Яші Гордієнка №50 у м. Одесі, отримавши в Четвертій одеській державній нотаріальній конторі 16 серпня 2004 року Свідоцтво про право на спадщину за законом, яке було зареєстровано 09 вересня 2004 року в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» під номером 6998569, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом та витягом з реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно (л.с. №№5,6).

Після смерті батька та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, ОСОБА_1, як спадкоємець та власник 21/50 частини домоволодіння №50 по вулиці Яші Гордієнко у м. Одесі, дозволила ОСОБА_3 та ОСОБА_2 тимчасово залишатися проживати в належній їй частині домоволодіння, до першої вимоги про звільнення, з метою в подальшому розпорядитися своєю власністю. Будь-які угоди, щодо умов подальшого проживання та користування спірною частиною домоволодіння між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і ОСОБА_2, не укладалося, що ніякими допустимими доказами не спростували ОСОБА_3, ОСОБА_2 та їх представники.

В цей час, ОСОБА_1, періодично проживаючи за межами України із своєю сімєю, приїжджала додому і проводила капітальний ремонт 21/50 частини домоволодіння №50 по вулиці Яші Гордієнка у м. Одесі, про що свідчать оглянуті в судовому засіданні фотокартки, надані ОСОБА_1 та показання свідків ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_13 та що підтвердили в судовому засіданні ОСОБА_3 і ОСОБА_2

Знаючи про те, що ОСОБА_1, як спадкоємець першої черги після смерті батька ОСОБА_4, прийняла спадкове майно та отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну частину домоволодіння, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з метою заволодіння частиною домоволодіння, 13 жовтня 2008 року звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси з заявою про встановлення факту її спільного проживання з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, однією сімєю, як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу з 1995 року по день його смерті 14 листопада 2003 року, яка була розглянута без участі заінтересованих осіб ОСОБА_1 та її брата ОСОБА_5, і рішенням суду від 05 травня 2009 року, була задоволена.

У вересні 2009 року, ОСОБА_3 звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання Свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним та визнання за нею права власності на 1/2 частину, від 21/50 частини домоволодіння №50 по вулиці Яші Гордієнка у м. Одесі, посилаючись на судове рішення від 05 травня 2009 року про встановлення факту нібито її спільного проживання однією сімєю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з батьком ОСОБА_1, ОСОБА_4

Вказана позовна заява ОСОБА_3 була розглянута судом за відсутності відповідача ОСОБА_1 і 08 липня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені.

Восени 2013 року, ОСОБА_1 дізнавшись про наявність вказаних вище рішень Суворовського районного суду м. Одеси, оскаржила їх до апеляційного суду Одеської області, які ухвалою апеляційного суду від 05 листопада 2013 року та рішенням апеляційного суду від 27 листопада 2013 року, були скасовані, як ухвалені незаконно та у задоволені заяви і позову ОСОБА_3 було відмовлено. Вищевикладені факти підтверджуються ухвалою та рішенням апеляційного суду Одеської області, які зазначені вище та приєднані до справи (том №1 л.с. №№14-16,17-18).

На неодноразові прохання та вимоги ОСОБА_1 звільнити належну їй на праві власності 21/50 частину домоволодіння №50 по вулиці Яші Гордієнка у м. Одесі та не перешкоджати їй у здійснені прав власника, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не реагують і спірну частину домоволодіння не звільняють, що підтверджується показаннями в судовому засіданні свідків ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_6, талонами повідомленнями №003086 та №003087 від 21 серпня 2014 року, виданими Суворовським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області про факт звернення ОСОБА_1 щодо неправомірних дій ОСОБА_3, листом начальника Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області №31/24-178 від 02 вересня 2014 року (л.с. №№7-11).

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 правомірні, ґрунтуються на нормах ст. ст. 150, 156 ч.1 ЖК України та ст. 391 ЦК України, які регулюють виниклі правовідносини.

Так, згідно ст. 150 ЖК України - громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право

розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 156 ч.1 ЖК України - члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок

користування цим приміщенням.

Аналізуючи зазначені норми ЖК України, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_3 і ОСОБА_2 в 1995 році поселилися в 21/50 частини домоволодіння №50 по вулиці Яші Гордієнка у м. Одесі, за згодою власника ОСОБА_4, як члени його сімї і користувалися жилими приміщенням нарівні з ним.

Зі смертю ОСОБА_4, припинилося його право власності на зазначені 21/50 частини домоволодіння №50 по вулиці Яші Гордієнка у м. Одесі, що передбачено ст. 346 ч.1, п.11 ЦК України.

Також, із смертю ОСОБА_4, припинилося і право користування ОСОБА_3 і ОСОБА_2, спірною частиною домоволодіння, як членів сімї колишнього власника частини домоволодіння.

Будучи новим власником 21/50 частини домоволодіння №50 по вулиці Яші Гордієнка у м. Одесі, ОСОБА_1 ніякі угоди з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо умов користування та володіння, належною їй частиною вказаного вище домоволодіння, в порядку, передбаченому законом, не укладала і правомірно вимагає від ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звільнити належну їй частину домоволодіння, виселитися з нього та не перешкоджати їй в здійснені прав власності. Законом не передбачено виникнення прав користування жилим приміщенням у членів сімї колишнього власника при зміні власника будинку (квартири).

В добровільному порядку, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вимоги нового власника вказаної частини домоволодіння ОСОБА_1 не виконують.

Згідно ст. 391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Посилання ОСОБА_3, ОСОБА_2 та їхніх представників, на норми ст. 344 ЦК України, як на обґрунтування невизнання позовних вимог ОСОБА_1 та в підтримку зустрічних вимог, суд вважає необґрунтованими, такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать Закону.

Згідно ч.1., ч.3 ст. 344 ЦК України - 1. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

3. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності.

Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування.

Аналізуючи норми ст. 344 ЦК України і пункт 8 Прикінцевих та перехідних

положень ЦК України, суд приходить до висновку, що право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише:

- після 01 січня 2011 року;

- при наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння;

- яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику було відмовлено;

- відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомого майна; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної давності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності;

Жодної із викладених вище умов на підставі яких у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 могли виникнути права для можливості набуття права власності на приміщення спірної частини вказаного вище домоволодіння в порядку набувальної давності, вказаними особами та їх представниками суду не надано та в судовому засіданні не встановлено.

Крім того, приміщення, на які ОСОБА_3, ОСОБА_2 та їх представник ОСОБА_8 просять визнати за ними право власності в порядку набувальної давності в заяві про зменшення зустрічних позовних вимог, відповідно до технічного паспорту по домоволодінню №50 по вулиці Яші Гордієнко у м. Одесі, виготовленого 07 травня 2013 року КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості», являються самовільними і згідно законодавства України не можуть бути предметом спору (том №1, л.с. №36-43).

Також суд не приймає до уваги доводи представників ОСОБА_3 та ОСОБА_2, якими вони також обґрунтовували зустрічний позов, про те, що ОСОБА_1 знаходилася за межами України, ніякої участі в утриманні спірного домоволодіння при житті батька не приймала і після смерті батька до 2014 року ніякі претензії до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з приводу володіння спірною частиною домоволодіння не предявляла, оскільки ці доводи ніякого правового значення при вирішенні даного спору, не мають.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209 ч.3, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 317, 321, 344, 391 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ч.1 ЖК України, суд, -

В И Р І Ш И В

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Позбавити ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право користування 21/50 частиною домоволодіння №50 по вулиці Яші Гордієнко у місті Одесі, що на праві власності належить ОСОБА_1.

Виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 21/50 частини домоволодіння №50 по вулиці Яші Гордієнко у м. Одесі, що на праві власності належить ОСОБА_1.

В задоволені позову ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину приміщень 21/50 частини домоволодіння №50 по вулиці Яші Гордієнко у м. Одесі за набувальною давністю відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області протягом 10 днів через Суворовський районний суд м. Одеси.

Суддя: