Номер провадження 2/754/912/15
РІШЕННЯ

Іменем України

25.03.2015 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді : Галась І.А.

при секретарі Фацул М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" про визнання недійсним договору,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" про визнання недійсним кредитного договору. Позовну заяву мотивує тим, що 04 липня 2008 року між позивачем та ПАТ «Банк Універсальний» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк»), було укладено кредитний договір № 078-2008-2284, відповідно до якого Позивач отримав кредит на споживчі цілі у сумі 123 251,00 швейцарських франки строком користування до 10.06.2038 року зі сплатою 4,5 % річних у період з 04 липня 2008 року по 10 червня 2013 року, та 9,95% річних у період з 11 червня 2013 року по 10 червня 2038 року включно. Під час підписання Кредитного договору Банком було порушено законні права позивача. Кредитний договір не відповідає законодавству України, волі позивача, порушує її права та законні інтереси. Позивач зазначає, що вищевказаний кредитний договір порушує її конституційне право на вільний вибір праці. Відповідно до п. 1.1.3 Кредитного договору у разі звільнення позивача з основного місця роботи встановлюються нові процентні ставки за користування кредитом, а саме: базова процентна ставка - у розмірі 10,95 % річних та підвищена процентна ставка; у розмірі 32,85% річних, починаючи з першого робочого дня, що слідує за днем звільнення позивача з основного місця роботи, при цьому додаткова угода до Договору щодо внесення змін між сторонами не укладається. Тобто, у випадку зміни місця роботи чи при звільненні позивача з основного місця роботи, сума виплати по кредитному договору значно зростала б і на позивача було б накладено значні фінансові обтяження, позивач повинна була б працювати на відповідача всупереч своїй волі, на умовах, які б в односторонньому порядку висувались би відповідачем, для того, щоб мати можливість сплачувати кредитні платежі. В пункті 1.1.3. Кредитного договору вказано, що «настання такої обставини, як звільнення Позичальника з основного місця роботи, за згодою сторін вважається обґрунтованою підставою вважати, що існують передумови погіршення рівня платоспроможності позичальника та що наданий позичальникові кредит може бути несвоєчасно повернутий». Вказана умова договору порушує ч. 5 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до якої банк зобов'язаний при наданні кредитів додержуватись основних принципів кредитування, у тому числі перевіряти кредитоспроможність позичальників та наявність забезпечення кредитів, додержуватись встановлених Національним банком України вимог щодо концентрації ризиків. Посилаючись на ст.ст.203, 1054 ЦК України позивач також зазначає, що вищевказаний кредитний договір не був спрямований на настання реальних правових наслідків, умови даного договору суперечать як інтересам суспільства, так і моральним засадам, оскільки відкрито створюють передумови для примусової праці чи, у випадку звільнення, до більшого грошового навантаження на позивача у випадку погіршення його фінансового стану, та є дискримінацією споживача.

Окрім вищезазначеного, перед укладенням Кредитного договору було порушене право позивача на отримання своєчасної, повної, необхідної, доступної та достовірної інформації. Зокрема, відповідачем порушено вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не було повідомлено в письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця, кредитні умови, інформацію про різні відсоткові ставки, текст кредитного договору був надрукований надто дрібним шрифтом, що, в сукупності з психологічним тиском працівника банку, не давало позивачу змоги належним чином ознайомитися з умовами кредитування та здійснити свідомий вибір. Під час укладення кредитного договору відповідач приховав від позивача повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позивача в оману щодо кінцевої загальної суми кредиту, яку позивач сплатив би відповідачу, погашаючи кредит у порядку, визначеному Графіком погашення заборгованості. Позивач зазначила, що під час підписання кредитного договору їй не було надано жодного документу, який би підтверджував, що вона ознайомилась з умовами кредитування. Також кредитний договір не містить умов про відповідальність відповідача за порушення його умов в той час, як на позивача покладена дискримінаційна та завищена міра відповідальності. З урахуванням викладеного, позивач просить суд визнати недійсним кредитний договір № 078-2008-2284 від 04 липня 2008 року укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Універсал Банк»; зобов'язати відповідача надати суду розрахунок тих сум, що були вже сплачені як платежі по Кредитному договору з метою визначення залишку, який позивач повинен буде повернути відповідачу внаслідок недійсності правочину; зобов'язати відповідача прийняти у позивача визначений судом залишок з розстрочкою платежів на 120 місяців; стягнути з відповідача витрати на сплату судового збору.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено що 04 липня 2008 року між позивачем та ПАТ «Банк Універсальний» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк»), було укладено кредитний договір № 078-2008-2284, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит на споживчі цілі у сумі 123251 швейцарських франків, що дорівнює еквіваленту 589870,29 гривень за курсом НБУ на день укладення цього договору строком користування до 10.06.2038 року зі сплатою 4,5 % річних у період з 04 липня 2008 року по 10 червня 2013 року, та 9,95% річних у період з 11 червня 2013 року по 10 червня 2038 року включно.

Відповідно п.1.1.3 кредитного договору сторони погодили, що у разі звільнення позичальника з основного місця роботи встановлюються нові процентні ставки за користування кредитом за цим договором, а саме: базова процентна ставка - у розмірі 10,95% річних та підвищена процентна ставка у розмірі 32,85 % річних, починаючи з першого робочого дня, що слідує за днем звільнення позичальника з основного місця роботи, при цьому додаткова угода до договору щодо внесення змін між сторонами не укладається. Настання такої обставини, як звільнення позичальника з основного місця роботи, за згодою сторін вважається обґрунтованою підставою вважати, що існують передумови погіршення рівня платоспроможності позичальника та що наданий позичальникові кредит може бути несвоєчасно повернений.

Відповідно даних трудової книжки ОСОБА_1, довідки ПАТ «Універсал Банк від 20.04.2011р. №04-20/2-л, ОСОБА_1 дійсно працює в ПАТ «Універсал Банк» з 15.11.2007 року по теперішній час на посаді Керуючого відділенням, та її посадовий оклад складає 9280 грн.

Позивач зазначає, що вищевказаний кредитний договір порушує її конституційне право на вільний вибір праці, не був спрямований на настання реальних правових наслідків та є таким, що суперечить інтересах суспільства, моральним засадам, оскільки створює передумови для примусової праці.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Відповідно до вимог ст.11 зазначеного Закону договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Постановою Правління Національного банку України N 168 від 10 травня 2007 р. було затверджено правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Дані Правила розроблено з метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів та регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту.

Згідно із п. 2.1 Правил банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування;в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.

В ході судового розгляду справи стороною позивача не були надані докази обмеження права позивача як споживача даних послуг.

Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо договором позики встановлений обов"язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, сплати процентів та неустойки.

Згідно із ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов"язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов"язання не допускається.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Разом з тим, в судовому засіданні не доведено того факту, що спірний кредитний договір не відповідає вимогам ЦК України, порушує майнові права позивача, містить несправедливі та дискримінаційні умови та порушує право позивача на вільний вибір праці.

Позивач, звертаючись до суду із вимогами до кредитора, просить визнати кредитний договір недійсним на підставі ст.230 ЦК України, оскільки не було надано необхідної інформації, що дає можливість дати вірну оцінку цій угоді, тим самим його навмисно ввели в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.09 року передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Представник позивача вказала, що позивачка дійсно підписала вказаний договір добровільно без примусу, але не могла розуміти своїх дій та їх наслідків у повному обсязі, оскільки текст кредитного договору був надрукований дрібним шрифтом, що в сукупності з психологічним тиском працівника банку не давало позивачу змоги належним чином ознайомитись з умовами кредитування та здійнити свідомий вибір.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Таким чином, кредитний договір був укладений з урахуванням волевиявлення ОСОБА_1, оскільки підпис на договорі, який вона не оспорює, є доказом того, що сторони погодилися з його умовами.

Зокрема, в п. 8.5 спірного договору вказано, що позичальник підтверджує, що до укладення ним цього договору він був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Таким чином, вимоги до форми кредитного договору в частині визначення конретного розміру шрифта тексту договору чинним законодавство не передбачено.

Відповідно до узагальнення Верховного Суду України "Практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" ..... Відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами.

Згідно ст. 203 ч.1 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч.1 ст. 230 ЦК України передбачено, що суд визнає угоду недійсною у випадку, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу).

Згідно ч.1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

З матеріалів справи вбачається, що договір між сторонами підписаний повноваженими особами, він містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгодженні сторонами в спірному договорі.

Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що сторони, підписавши спірний договір, встановили факт досягнення згоди між сторонами, щодо всіх істотних умов кредитного договору.

Також, суд вважає недоведеним факт введення в оману.

Відповідно до ст. 10 та ст. 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні процесуальні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Вбачається, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про недобросовісність банківської установи при укладенні кредитного договору, невідповідності змісту правочину цивільному законодавству, що дії відповідача містять ознаки нечесної підприємницької практики, які виявились у введенні його в оману щодо умов договору, які потягнули б за собою визнання договору кредиту недійсним.

Оскільки позивачем не доведено факту обману зі сторони відповідача при укладанні кредитного договору, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог та визнання такого договору недійсним.

Враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні вимоги про визнання кредитного договору недійсним, підстави для задоволення вимог про зобов'язання відповідача надати розрахунок сум, що були сплачені позивачем як платежі по Кредитному договору з метою визначення залишку, який позивач повинен буде повернути відповідачу внаслідок недійсності правочину; зобов'язання відповідача прийняти у позивача визначений судом залишок з розстрочкою платежів на 120 місяців відсутні.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 15, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" про визнання недійсним договору залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя