АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Петренко І.О.

суддів - Котушенко С.П., Романюк М.М.

при секретарі - Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Дніпропетровський державний цирк», третя особа Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про визнання наймачем житлового приміщення та зобов'язання укласти договір найму житлового приміщення, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом та просив ухвалити рішення, яким визнати його наймачем приміщення кімнати АДРЕСА_3 та зобов'язати Державне підприємство «Дніпропетровський державний цирк» укласти з ним договір найму.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що з квітня 2005р. по серпень 2014р. він, ОСОБА_2, перебував у трудових відносинах з ДП «Дніпропетровський державний цирк», про що внесено запис у трудову книжку. У 2005 році адміністрація підприємства оселила позивача у кімнаті АДРЕСА_3, який належить підприємству. У даному гуртожитку позивач мешкає понад 9 років. Там колись було зареєстровано місце його проживання, що підтверджуються даними паспорта.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2013р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2013р. підтверджено його право на проживання у гуртожитку. У даній справі встановлено, що ОСОБА_2 оселився та проживає на законних підставах, не може бути виселений без надання іншого житлового приміщення. Але, незважаючи на це відповідач не визнає право позивача на проживання в кімнаті та перешкоджає у здійсненні права користування приміщенням, зокрема, не надає згоду на реєстрацію місця мешкання за цією адресою та не укладає договір найму приміщення. Позивач не може зареєструватися за фактичним місцем проживання, у зв'язку із відсутністю для надання у міграційну службу документів, які б підтверджували цей факт (ордер, договір найму (піднайму, оренди приміщення) тощо.

На його звернення на особистому прийомі керівника підприємства роз'яснено, що підприємство не може укласти договір найму приміщення та надати згоду на реєстрацію, оскільки він не перебуває з підприємством у трудових відносинах, тому повинен звільнити приміщення. Зазначав, що встановлення факту його проживання та визнання наймачем кімнати в судовому порядку надасть можливість зареєструвати місце мешкання на підставі рішення суду, яке є документом для органу міграційної служби для здійснення реєстрації. Посилається на абз.2 ч.2 ст. 16 ЦК України, відповідно до якої суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Законом передбачено визнання особи, що вселилася на законних підставах у приміщення, наймачем цього приміщення. А законність вселення встановлено судовим рішенням. Тому відсутні передбачені законом підстави відмовляти у реєстрації місця проживання та укладати договір найму приміщення.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2014 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача та осіб, що з'явились в судове засідання, перевіривши відповідність рішення вимогам процесуального закону, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхили , а рішення суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст.. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення , яким суд , виконавши всі вимоги цивільного судочинства , вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення , ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин , на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень , підтверджених тими доказами , які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи оскаржуване рішення , суд виходив із того , що з 26.04.2005р. по 20.08.2014р. ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ДП «Дніпропетровський державний цирк», працював начальником гуртожитку готельного типу «Будинок артистів цирку», про що внесено запис у трудову книжку (а.с. № 9).

ОСОБА_2 мешкає у кімнаті АДРЕСА_3 з 2005 року. Був зареєстрований за даною адресою у період з 12 травня 2005 року по 6 серпня 2009 року ( ар. сп. 5 об.), коли він вибув на іншу адресу , на проживання до свого сина. Поселення на вище вказаний період часу відбувалось за особистим дозволом директора Дніпропетровського державного цирку на той час.

Однак , відповідно до п.1 Положення про Будинок артистів цирку Дніпропетровського державного цирку , він є гуртожитком готельного типу та призначений для тимчасового мешкання артистів цирку та їх сімей на період знаходження на гастролях у Дніпропетровському державному цирку (а.с.№ 33-35).

Згідно п. 2 Положення в період між гастролями артистів цирку у Дніпропетровському державному цирку та при наявності вільних місць адміністрація Дніпропетровського державного цирку надає місця в будинку артистів цирку, для часткового покриття витрат на утримання будинку артистів цирку, іногороднім громадянам за встановлену плату (а.с.№ 33-35).

Відповідно до наказу №127 від 15.11.2005р. «Про порядок поселення громадян в Будинок артистів цирку», поселення іногородніх громадян на вільні місця в Будинок артистів цирку здійснюється: на підставі листів державних установ, органів влади, організацій, осіб прибулих у відрядження по посвідченням про відрядження; осіб, що мають певні виробничі відношення з цирком та членів сімей працівників гастролюючої програми (а.с. № 74-75).

У серпні 2009 року позивачу було дозволено тимчасове проживання у вище вказаній кімнаті на час до грудня 2009 року , про що суду апеляційної інстанції надано заяву позивача з відповідною резолюцією ( ар. сп. 177).

На час розгляду даної справи ОСОБА_2 звільнений з посади начальника Будинку артистів цирку ДП «Дніпропетровський державний цирк» з 20.08.2014р. на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання обов'язків, передбачених трудовим договором. Позивач не є членом сім'ї працівників гастролюючої програми та не є особою, що прибула у відрядження.

Згідно відповіді Управління праці та соціального захисту населення Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради від 19.02.2014р. ОСОБА_2 26.04.2011р. знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1. (а.с. № 92) , де він був зареєстрований з 14 вересня 2009 року ( ар. сп. 89об)

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.03.2013р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.04.2013р. (а.с. № 7, 8) відмовлено у задоволенні позову ДП «Дніпропетровський державний цирк» до ОСОБА_2 про виселення зі спірної кімнати на підставах ст. 125 ЖК України.

Відповідно до ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Статтею 128 ЖК України передбачено, що порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

Згідно ст. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Виходячи з вище наведеного , суд першої інстанції прийшов до правильного висновку , що з 06 серпня 2009 року ( дата зняття позивача з реєстрації в гуртожитку) та на день подання позову позивачем , як і у період проживання позивача в період з 2005 по 2009 рік , коли він був зареєстрований за місцем розташування гуртожитку ( АДРЕСА_2) , ним не дотриманий порядок отримання документів, які могли б бути підставою для його реєстрації, а також з матеріалів справи не вбачається, що з приводу отримання права на проживання у спірній кімнаті між сторонами виникав спір.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 24.03.2014р. (на час перебування у трудових відносинах) позивач звертався до керівника Будинку артистів цирку ДП «Дніпропетровський державний цирк» саме з питання реєстрації місця проживання, але не з питання надання приміщення у користування.

На його звернення листом від 02.04.2014р. № 01/120 (а.с. № 49) роз'яснено, що згідно Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України від 22.11.2012р. № 1077, зареєстрованим в МЮУ 18.12.2012р. за № 2109/22421, право на проживання в житлі - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім'ї на реєстрацію місця проживання.

Оскільки ДП «Дніпропетровський державний цирк» є лише балансоутримувачем гуртожитку, а власником його є Міністерство культури України , питання щодо надання позивачу в оренду , найом житлового приміщення в гуртожитку , вирішувати дане питання може лише останнє . Однак, судом встановлено , що до власника житлового приміщення позивач не звертався і відмовився залучати його до участі в справі у якості співвідповідача.

Вирішуючи питання , щодо реєстрації позивача в гуртожитку, суд першої інстанції посилався на п. 1.2. Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України від 22.11.2012р. № 1077, де зазначено , що реєстрація місця проживання або місця перебування особи це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

Згідно із п. 2.2. Порядку для реєстрації місця проживання особа подає до територіального підрозділу ДМС України, зокрема, документи, що підтверджують право на проживання в житлі - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім'ї на реєстрацію місця проживання.

Виходячи з наведеного , позивач повинен був надати для реєстрації місця проживання договір найму (піднайму, оренди) або згоду власника житла на реєстрацію місця проживання. Адже, сама по собі реєстрація є лише облік місця проживання особи. Реєстрації повинно передувати визнання права на проживання. Однак , вище зазначених документів підтверджуючих право на проживання у позивача немає.

Окрім того , позивач звернувся не до підрозділу ДМС України з питання реєстрації, а до відповідача, тобто використав не передбачений діючим законодавством спосіб захисту своїх прав.

З листування , що міститься в матеріалах справи ( ар. сп. 62,66) вбачається , що позивачу було роз'яснено, положення ст. 128 ЖК України , згідно якої площа в гуртожитках надається за спільним рішенням адміністрації підприємства та відповідного профспілкового комітету, в порядку черговості, визначеними адміністрацією підприємства та профспілковим комітетом. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства видає ордер, який є єдиною підставою для вселення. Рекомендовано офіційно звернутися до керівництва ДП «Дніпропетровський державний цирк» щодо дозволу на проживання в будинку артистів .

Також позивачу роз'яснено, що у 2005 році колишнім Генеральним директором цирку з невідомих підстав була надана можливість ОСОБА_2 тимчасово вселитися і проживати у будинку артистів. 14.04.2011р. ОСОБА_2 звернувся до генерального директора цирку з проханням надати дозвіл на подальше проживання у будинку артистів з метою вирішення питання про виділення йому житла. Адміністрація цирку дозволила його подальше проживання з 01.12.2012р. Але після спливу цього строку ОСОБА_2 продовжив проживати у будинку артистів у номері 202 за відсутності законних на це підстав, документів необхідних для включення його до черги осіб , що потребують вирішення житлових питань - не надав.

Листом УПСЗН Дніпропетровської міської ради від 17.04.2013р. № 4/264 на звернення цирку роз'яснено, що з метою надання житла ОСОБА_2, йому слід стати на квартирний облік (а.с. № 65).

Як вбачається з листа Голови профспілкового комітету від 17.12.2012р. № 01/5, адресованого генеральному директору цирку, ОСОБА_2 з питання виділення йому житлової площі в гуртожитку готельного типу (АДРЕСА_3) до профспілкового комітету не звертався (а.с. № 77).

Таким чином, з даних матеріалів вбачається, що позивач не звертався ані до Міністерства культури України, ані до відповідача з приводу надання спірної кімнати у користування та укладення з ним договору її оренди (найму). Тобто, зверненню до суду є передчасним , оскільки йому не передувало вирішення питання про право на користування житловим приміщенням.

Суд першої інстанції правильно посилався на положення ст. 1 ЦПК України , відповідно якої завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Суд першої інстанції правильно посилався на те , що до компетенції суду відноситься вирішення спорів, а не встановлення тих чи інших обставин, винесення рішень відносно розпорядження майном, оскільки суд не може підмінювати орган, компетенція якого щодо розпорядження майном визначена законом.

Крім того, судом враховано роз»яснення , що містяться в п. 15 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 01.11.1996р. „Про застосування Конституції України при здійснені правосуддя" про те, що виходячи зі змісту ст.33 Конституції України наявність або відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, або ж для відмови їй в цьому.

Окрім того , як вбачається з п. 4.3. Статуту ДП «Дніпропетровський державний цирк», затвердженого наказом Міністерства культури України від 18.05.2012р. № 506, майно Цирку є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Згідно із п. 6.1.1. статуту Орган управління майном здійснює контроль за ефективністю використання і збереження закріпленого за Цирком майна. Згідно п.п. 6.1.5. Статуту Орган управління надає згоду на передання в оренду державного майна. В п. 1.1. Статуту зазначено, що саме Міністерство є органом управління майном (а.с. № 26-32). На підтвердження даної обставини в суд апеляційної інстанції відповідачем було надано Витяг з Єдиного реєстру об»єктів державної власності щодо державного майна від 12 березня 2015 року за № 10-15-3722.

Відповідно до п. 2.3. Положення «Про будинок артистів Дніпропетровського державного цирку», затвердженого Президентом об'єднання «Укрдержцирк» від 11.04.1996р., будинок артистів цирку є невід'ємною частиною усього циркового комплексу Дніпропетровського Державного цирку (а.с. № 33-35).

Ці положення Статуту ДП «Дніпропетровський державний цирк» та Положення «Про будинок артистів Дніпропетровського державного цирку» кореспондуються зі ст. ст. 326, 761 та 810 ЦК України, які встановлюють , що право передачі майна у найом має власник речі, або особа, якій належать майнові права, а також те, що підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом.

Виходячи з вище наведеного колегія суддів вважає , що рішення суду законне та обґрунтоване .

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення суду.

Так , твердження про те , що судом безпідставно не було зобов»язано відповідача укласти договір найму займаного позивачем приміщення визнати обґрунтованими не можна , оскільки цивільне законодавство передбачає загальний принцип свободи договору ( п. 3 ст. 3 ЦК України ) і не встановлює такого способу захисту цивільного права чи інтересу як зобов»язання примусового укладення договору ( ст. 16 ЦК України).

Посилання в апеляційній скарзі на те , що в порушення вимог діючого законодавства судом першої інстанції не було зазначено норм права , на підставі яких було відмовлено позивачу чи на норми права та , на підставі яких позивачу слід було б звернутись до суду за вирішенням спірних питань також визнати обґрунтованими не можна , оскільки оскаржуване рішення містить правове обґрунтування висновків , до яких дійшов суд.

Проживання у гуртожитках з відома чи дозволу посадових осіб , але без спільного рішення адміністрації підприємства , установи , організації та відповідного профспілкового комітету і спеціального ордеру не відповідає умовам закону України « Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 4 вересня 2008 року, а передбачає підставою проживання цивільно- правові угоди. Однак , як встановлено судом за укладанням такої угоди , зокрема оренди житлової площі позивач до власника спірного гуртожитка не звертався. Відповідач же по справі позбавлений можливості укладати такі угоди без дозволу власника.

Виходячи з вище наведеного , не можна визнати обґрунтованими посилання в апеляційній скарзі на те , що відсутність у позивача реєстрації за місцем фактичного проживання порушує конституційні права позивача.

Решта доводів апеляційної скарги позивача зводиться до не згоди з рішенням суду та висновками , до яких він дійшов та містить незгоду з доказами наданими відповідачем.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає , що підстави для його зміни чи скасування відсутні .

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя - І.О. Петренко

Судді

- С.П.Котушенко

- М.М.Романюк