АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 753/4610/15 Головуючий у 1 - й інстанції: Лужецька О.Р.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду місті Києва в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі - П'ятничук В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_9 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 серпня 2015 року в цивільній справі за позовом Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Авангард-Добробут» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 серпня 2015 року позовні вимоги Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Авангард-Добробут» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Авангард-Добробут» заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 14 067,65 грн. та судовий збір в сумі 243,60 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду 1-ї інстанції, представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_9 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 серпня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду 1-ї інстанції є необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на основі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи. Вказує на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним та допустимим доказом наявності у відповідача заборгованості, оскільки під час його складання позивачем було застосовано тарифи розрахунку за житлову площу, хоча застосуванню підлягали тарифи з урахуванням показників лічильників. Крім того, судом 1-ї інстанції безпідставно не застосовано до спірних правовідносин строк позовної давності, оскільки зі змісту розрахунку вбачається, що позивач просить сягнути з відповідача заборгованість за період з 2010 року по 2014 рік.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_10 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Авангард-Добробут» Бардаш Олександр Вікторович проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилалась на те, що вони є безпідставними, а рішення суду першої інстанції повністю відповідає вимогам закону.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що 18.06.2007 року державним реєстратором Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Авангард-Добробут» було зареєстроване як юридична особа.

ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1.

Із довідки про нарахування та оплату по особовому рахунку НОМЕР_1 вбачається, що за період з 01.04.2010 року по 31.08.2014 року заборгованість відповідача перед позивачем за надані житлово-комунальні послуги складає суму 14 067,65 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24.11.2014 року відмовлено в прийнятті заяви Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Авангард-Добробут» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

04.03.2015 року Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Авангард-Добробут» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги в позовному провадженні.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з ОСОБА_3 на користь Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Авангард-Добробут» заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 14 067,65 грн., суд 1-ї інстанції посилався на те, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідають вимогам закону.

За змістом статей 322, 360 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом; співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Так, Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Аналіз вимог даного Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акту спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо).

За приписами частини 4 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Статті 20, 21 даного Закону (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, відповідно до яких споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг та зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - є надання таких послуг вчасно та відповідної якості.

Відповідно до ст.25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) управитель зобов'язаний забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об'єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

Згідно зі статтею 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Відповідно до вимог ст.179 ЖК України, користування будниками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Частиною 3 статті 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво (надання).

Статтею 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Судом встановлено, що Об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Авангард-Добробут» в повному обсязі надавалися послуги для задоволення потреб відповідача щодо обслуговування будинку та прибудинкової території, а також щодо надання житлово-комунальних послуг, а відповідач не в повному обсязі здійснював їх оплату з 01.04.2010 року по 31.08.2014 року, а тому колегія суддів приходить до висновку, що суд 1-ї інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги та стягнув з ОСОБА_3 на користь Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Авангард-Добробут» заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 14 067,65 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що заборгованість щодо оплати житлово-комунальних послуг, яка обліковується позивачем за відповідачем, виникла поза межами трирічного строку позовної давності, а тому до позовних вимог підлягає застосуванню строк позовної давності, є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтю 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості та довідки по особовому рахунку НОМЕР_1 вбачається, що власник даного рахунку ОСОБА_3 у 2013 року періодично здійснював помісячну оплату вартості наданих житлово-комунальних послуг в більшому розмірі, ніж було нараховано за місяць, що свідчить про визнання відповідачем заборгованості за попередні періоди. Такі дії власника особового рахунку НОМЕР_1, відповідно до вимог ч.1 ст.264 ЦК України, свідчать про переривання строку позовної давності, а тому доводи апеляційної скарги про те, що по даній заборгованості позивачем пропущено строк позовної давності, є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним та допустимим доказом наявності у відповідача заборгованості, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

У силу вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Розпорядившись своїми правами на власний розсуд, відповідач не надав ні суду 1-ї інстанції, ні суду апеляційної інстанції жодного доказу на підтвердження неправильності наданого позивачем розрахунку заборгованості, або ж власного розрахунку з його обґрунтуванням, зазначивши лише, що наданий розрахунок є неправильним.

Не є підставою для скасування рішення суду 1-ї інстанції і твердження апелянта про те, що під час складання розрахунку позивачем було застосовано тариф розрахунку за житлову площу, хоча застосуванню підлягав тариф з урахуванням показників лічильників, з огляду на таке.

Пунктом 68 постанови Кабінету Міністрів України «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги» №869 від 01.06.2011 року встановлено, що у разі відсутності приладів обліку вартість послуги з централізованого опалення визначається з розрахунку за 1 кв. метр опалюваної площі (1 куб. метр опалюваного об'єму).

Відповідно до положень встановлених Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21 липня 2005 р. у квартирі (будинку садибного типу) роботи з установлення засобів обліку води і теплової енергії (далі - квартирні засоби обліку) проводяться спеціалізованою організацією, виконавцем, виробником чи постачальником за рахунок коштів споживача. Квартирні засоби обліку беруться виконавцем на абонентський облік. Оплата послуг за показаннями квартирних засобів обліку провадиться лише у разі здійснення обліку в усіх точках розбору холодної та гарячої води у квартирі незалежно від наявності засобів обліку на вводах у багатоквартирний будинок. Справляння плати за нормативами (нормами) споживання за наявності квартирних засобів обліку без урахування їх показань не допускається, за винятком випадків, передбачених абзацом п'ятим пункту 16 цих Правил. Виконавець і споживач не мають права відмовлятися від врахування показань засобів обліку.

Апелянтом не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що в період з 01.04.2010 року по 31.08.2014 року в квартирі відповідача був встановлений лічильник теплової енергії, який взято на абонентський облік. У зв'язку з чим, позивач правомірно здійснював розрахунок послуг теплопостачання з урахуванням опалювальної площі квартири.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене судом з порушенням норм матеріального права, при неповному з'ясуванні обставини, що мають значення для справи, а викладені в рішенні висновки не відповідають обставинам справи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд повно та об'єктивно встановив дійсні обставини справи, дослідив надані сторонами докази, дав їм вірну правову оцінку та ухвалив рішення у відповідності з вимогами матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_9 відсутні.

Витрати по сплаті судового збору судом стягнуті з відповідачів на користь позивача у відповідності з вимогами ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_9 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: