ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/5747/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2015 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Даниленко В.В.,

секретаря Пасько І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ТОВ "Кей-Колект" до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Приватний нотаріус Мартиросян Ілонна Едуардівна про застосування наслідку недійсності правочину, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння, суд -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2015 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (надалі - Позивач) звернулось до суду із позовною заявою до ОСОБА_2, за участі третіх осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Мартиросян Ілонни Едуардівни про застування наслідку недійсності правочину, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння.

В позовній заяві Позивач просив суд: 1) витребувати у ОСОБА_2 та приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Мартиросян І.Е. документи, що посвідчують право власності ОСОБА_2 на квартиру НОМЕР_1, загальною площу 96,10 кв.м., яка знаходиться в АДРЕСА_1; 2) припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру НОМЕР_1, яка знаходиться в АДРЕСА_1; 3) визнати право власності на квартиру НОМЕР_1, яка знаходиться в АДРЕСА_1 за ОСОБА_3; 4) визнати незаконним та скасувати документи приватного нотаріуса Мартиросян І.Е., згідно яких нею посвідчено, що ОСОБА_2 належить на праві власності квартира НОМЕР_1, яка знаходиться в АДРЕСА_1; 5) звільнити приміщення квартири НОМЕР_1, яка знаходиться в АДРЕСА_1; 6) витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 нерухоме майно, а саме квартиру НОМЕР_1, яка знаходиться в АДРЕСА_1.

Свої вимоги Позивач обґрунтовував прийнятою 11 жовтня 2012 р. Господарським судом Харківської області ухвалою у справі № Б-24/163-09 про банкрутство фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, якою було визнано недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 30 грудня 2010 р., укладений між арбітражним керуючим - ліквідатором ОСОБА_6, як продавцем, та ОСОБА_2, як покупцем.

У зв'язку із цим, Позивач вважав, що спірна квартира повинна бути повернута до ліквідаційної маси у справі про банкрутство ФОП ОСОБА_3, з огляду на що, і було заявлено вказані вище позовні вимоги до ОСОБА_2 (надалі - Відповідач).

07 грудня 2007 р. між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (реорганізованого на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») в забезпечення виконання своїх зобов'язань по договору про надання споживчого кредиту № 0 було укладено договір іпотеки № 72064, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. та зареєстрований в реєстрі за номером 2530. Предметом даного договору є квартира НОМЕР_1, загальною площею 96,10 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

05 листопада 2009 р. ухвалою Господарського суду Харківської області у справі № Б-24/163-09 порушено провадження у справі про банкрутство ФОП ОСОБА_3, введено мораторій на задоволення вимоги кредиторів.

Постановою Господарського суду Харківської області від 01 липня 2010 року у справі № Б-24/163-09 ФОП ОСОБА_3 визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, скасовано арешти, що накладені на майно боржника і інші обтяження щодо розпорядження майном боржника у тому числі податкової застави, ліквідатором у справі про банкрутство призначено арбітражного керуючого ОСОБА_6, яку зобов'язано виконати ліквідаційну процедуру, в тому числі здійснити продаж всього майна ФОП ОСОБА_3

30 грудня 2010 р. в межах вказаної процедури банкрутства між арбітражним керуючим ОСОБА_6 та Відповідачем було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири.

11 жовтня 2012 р. ухвалою Господарського суду Харківської області у справі № Б-24/163-09 вказаний договір купівлі-продажу спірної квартири від 30 грудня 2010 р. було визнано недійсним. Також зобов'язано Відповідача повернути ОСОБА_3 спірну квартиру, а ліквідатора - повернути Відповідачу сплачені за недійсним правочином кошти. Ухвала була залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 20 березня 2013 р.

Наданою Позивачем інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна за № 38476703 від 03.06.2015 підтверджується, що станом на момент розгляду даної справи спірна квартира зареєстрована за Відповідачем. Вказана обставина не заперечувалась при розгляді справи.

12 грудня 2011 р. між ПАТ «УкрСиббанк» та Позивачем було укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, укладеним 07 грудня 2007 р., посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Саєнко Е.В. та зареєстрований в реєстрі за номером 5207-5208.

Стаття 512 Цивільного кодексу України встановлює, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

З огляду на вказане до Позивача перейшли права ПАТ «УкрСиббанк», які належали банку згідно договору іпотеки від 07 грудня 2007 року. Позивач є кредитором ОСОБА_3 у справі про визнання останнього банкрутом, що не заперечується представниками сторін.

Оскільки ухвала Господарського суду Харківської області від 11 жовтня 2012 р. у справі № Б-24/163-09 залишається невиконаною в частині проведення двосторонньої реституції, Позивач вважає, що цим порушуються його права як іпотекодержателя за договором іпотеки від 07 грудня 2007 року, у зв'язку із чим і звернувся із даним позовом до суду.

Фактично в позові ставиться питання щодо виконання ухвали господарського суду та застосування наслідків недійсності правочину в частині повернення майна власнику - ОСОБА_3 шляхом припинення права власності Відповідача на спірну квартиру і визнання права власності за ОСОБА_3

При цьому, судом враховано, що така вимога не висувалась самим власником або його представниками за законом або довіреністю, а Позивач не є власником чи представником власника спірної квартири.

Суд не погоджується із доводом Позивача відносно того, що він є заінтересованою особою, чиї права порушуються вчиненням недійсного правочину, з огляду на наступне.

При вирішення спору суд з огляд на зміст п. 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 22 грудня 2011 р. № 4212-VI, з урахуванням змін внесених Законом України від 02.10.2012 р. N 5405-VI, застосовує редакцію Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 30 червня 1999 р.

Крім того, судом враховано, що судові рішення у справі про банкрутство № Б-24/163-09, прийняті з урахуванням саме положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у визначеній редакції від 30 червня 1999 р.

Так, Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції від 30 червня 1999 р.) є спеціальним законодавчим актом, який регулює спірні правовідносини. Даний висновок узгоджується із роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у постанові «Про судову практику в справах про банкрутство» від 18 грудня 2009 р. № 15, пункт 1 яких визначає, що Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» містить спеціальні норми, які мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.

Зі змісту ч. 1 ст. 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції від 30 червня 1999 р.) вбачається, що з моменту прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом були скасовані усі арешти, накладені на майно боржника, визнаного банкрутом, а також інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника.

Частина 2 ст. 26 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачає, що майно банкрута, яке є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для першочергового задоволення вимог заставодержателя.

Статтею 26 Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції від 30 червня 1999 р.) встановлено, що усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси.

Отже, з 01 липня 2010 р. були скасовані всі обмеження щодо розпорядження майном ОСОБА_3, в тому числі ті обтяження, які встановлювались договором іпотеки від 07 грудня 2007 року.

З цього моменту, Позивач має лише право на отримання в першочерговому порядку грошових коштів, які надійдуть від продажу такого заставного майна, про що вказано в пп. а) п. 1 ч. 1 ст. 31 Закону.

При цьому, за змістом ч. 1 ст. 23 вказаного Закону, здійснення такого продажу допускається в порядку, передбаченим розділом ІІІ (ліквідаційна процедура) цього Закону.

Оскільки, як було встановлено судом, укладений в межах справи про банкрутство договір з відчуження квартири було визнано недійсним, то відповідно вона підлягає повторному продажу з урахуванням усунення тих обставин, які стали підставою для визнання недійсним договору при першому відчуженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Тобто, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Як відзначив Верховний Суд України у сформованій ним правовій позиції при розгляді справи № 6-1749цс15, суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Натомість, суд констатує, що Позивачем всупереч положенням статей 10, 57-60 Цивільного процесуального кодексу України не доведено, що на момент його звернення до суду із позовом у справі або станом на дату прийняття цього рішення, його права або інтереси були порушені Відповідачем. Зокрема, Позивачем не представлено доказів того, що Відповідачем у будь-який спосіб порушується, не визнається або оспорюється його право на першочергове задоволення своїх кредиторських вимог від продажу квартири, що має бути здійснено в межах процедури банкрутства ФОП ОСОБА_3

Видаються необґрунтованими посилання Позивача і на те, що порушуються його права як іпотекодержателя за договором іпотеки від 07 грудня 2007 р., оскільки як вже зазначалось, з моменту порушення справи про банкрутство до боржника підлягають застосуванню норми спеціального Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції від 30 червня 1999 р.), а не Закон України «Про іпотеку».

За висновками суду, ухвалою Господарського суду Харківської області від 11 жовтня 2012 р. у справі № Б-24/163-09, якою було визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 30 грудня 2010 р., вже застосовано наслідки недійсності правочину, адже місцевий господарський суд зобов'язав Відповідача повернути квартиру до ліквідаційної маси банкрута, а ліквідатора ФОП ОСОБА_3 арбітражного керуючого ОСОБА_9 -повернути Відповідачу сплачені за договором кошти.

Тобто, вказана ухвала має бути виконана сторонами, здійснення контролю за чим наділений саме господарський суд (ч. 4 ст. 24, ч. 13 ст. 30 Закону), в провадженні якого перебуває розгляд справи про банкрутство.

З огляду на що, суд не вбачає правових підстав, за яких позовні вимоги підлягали б задоволенню.

Окрім наведеного, суд стосовно вимоги про визнання права власності на спірну квартиру вважає за необхідне вказати наступне.

Стаття 392 Цивільного кодексу України встановлює, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто, метою подання позову про визнання права є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

Судом було встановлено, що Позивач не є та ніколи не був власником спірної квартири, а отже, у нього відсутнє право на звернення до суду із позовом про визнання права власності на спірне майно.

При цьому, суду не надано жодних доказів того, що право власності на квартиру наразі оспорюється або не визнається будь-якою іншою особою.

Відповідні роз'яснення відносно того, що підстава для застосування такого способу судового захисту як визнання права власності виникає тоді, коли таке право не підтверджується доказами, підлягає сумніву, не визнається або оспорюється, а не у разі, коли не виконується раніше ухвалене судове рішення, надані Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові «Про судову практику в спорах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 (п. 37).

Оскільки при вирішенні спору судом не встановлено наявність тих підстав, з якими закон пов'язує можливість суду визнати право власності ОСОБА_3 на квартиру за позовом Позивача, така вимога задоволена бути не може.

Судом також відхиляються вимоги Позивача про припинення права власності на спірну квартиру, як з мотивів недоведеності, що у такий спосіб будуть захищені права або інтереси Позивача, так і у зв'язку з відсутністю визначених положеннями статті 346 Цивільного кодексу України підстав, за яких право власності може бути припинено.

Стосовно посилання представника Позивача на те, що право власності Відповідача на квартиру підлягає припиненню з підстав того, що вона за законом не може належати цій особі (п. 3 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України), то вони відхиляються судом як безпідставні та необґрунтовані, оскільки не узгоджуються зі змістом статті 348 Цивільного кодексу України, якою визначаються випадки, коли право власності може бути припинено за таких обставин.

Не підлягає до задоволення і вимога Позивача про витребування спірної квартири на користь ОСОБА_3, оскільки ним не доведено наявність будь-яких підстав, визначених статтею 387, 388 Цивільного кодексу України для витребування майна на користь власника.

Зокрема, Позивач не довів, а під час розгляду справи судом не було встановлено, що спірна квартира була загублена її власником або особою, якій він передав майно у володіння, не доведено також, що квартира була викрадена у власника або особи, якій він передав майно у володіння або те, що вона вибула з володіння власника або особи, якій він передав її у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Слід відзначити, що Позивач ані в своєму позові, ані в поданих ним своїх додаткових письмових поясненнях не навів суду жодних мотивів та підстав, за наявності яких суд повинен був витребувати квартиру у Відповідача на користь ОСОБА_3

Окрім того, суд звертає увагу, що застосування такого способу захисту, як витребування майна можливе за позовом власника цього майна, ким Позивач не являється.

Також, суд вважає за необхідне відзначити, що такий спосіб захисту, як витребування майна з чужого незаконного володіння, до спірних правовідносин застосований бути не може, оскільки місцевий господарський суд своєю ухвалою від 11 жовтня 2012 р. в порядку статті 216 ЦК України вже застосував наслідки (реституцію) недійсності правочину, та при цьому, спірна квартира в подальшому не відчужувалась.

У зв'язку з наведеним, а також з огляду на те, що Відповідач є стороною недійсного правочину, тому квартира не може бути витребувана у нього шляхом подання віндикаційного позову на підставі статті 388 ЦК України.

Позивачем помилково не враховано, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимого про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину, що і було зроблено та знайшло своє відображення в ухвалі Господарського суду Харківської області від 11 жовтня 2012 р.

Саме до цього зводиться правова позиція Верховного Суду України сформована у справі № 6-67цс15.

Суд не знаходить підстав для задоволення вимог Позивача про витребування та визнання незаконним і скасування документів нотаріуса, оскільки ним не зазначено та не надано у судовому засіданні перелік конкретних документів, які слід витребувати та визнавати недійсними у судовому порядку, а також не доведено належним чином наявність підстав їх недійсності. Крім того, Позивач не довів належними та допустимими доказами, які його права та інтереси порушені документами, виданими приватного нотаріуса Мартиросян І.Е.

Не підлягають задоволенню вимоги Позивача відносно звільнення приміщення квартири Відповідачем з огляду на відсутність доказів наявності у нього права для заявлення подібних вимог. Суд погоджується з доводами Відповідача про те, що фактично вимога про звільнення квартири є вимогою про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження, яка згідно положень статті 391 Цивільного кодексу України може бути пред'явлена власником майна.

Натомість всупереч положенням статей 10, 57-60 Цивільного процесуального кодексу України суду не було представлено доказів уповноваження ОСОБА_3 Позивача на здійснення захисту його прав власності у наведений спосіб.

У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що доводи Позивача не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи належними та допустимими доказами, а тому суд повністю відмовляє в задоволені позовних вимог.

Відповідно до положень статті 88 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у цій справі покладаються на Позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 212 - 215, 223, 234, 235, 256, 259, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ТОВ "Кей-Колект" до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Приватний нотаріус Мартиросян Ілонна Едуардівна про застосування наслідку недійсності правочину, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння- відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: