Справа №591/8458/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1317/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Околота Г. М.

за участю секретаря - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 червня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: Служба у справах дітей Сумської міської ради, про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, який в подальшому уточнила, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві особистої власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1. Згідно попередньої домовленості, на що вона дала усну згоду, у вказаній квартирі проживає її син ОСОБА_8 разом зі своєю сімєю, а сама вона мешкає у іншій двокімнатній квартирі АДРЕСА_2, співвласниками якої є її син ОСОБА_8 та дочка, яка на даний час проживає за кордоном. Таким чином, у спірній квартирі з 2002 року проживає її син ОСОБА_8 разом зі своєю сімєю, а саме: дружиною ОСОБА_5, її дочкою від першого шлюбу ОСОБА_7 та їх спільною дочкою ОСОБА_6, хоча зареєстрованими там є лише вона, позивачка, та син ОСОБА_8

Посилаючись на те, що між нею та родиною сина відбулось погіршення стосунків у звязку з тим, що вона не може знайти порозуміння зі своєю невісткою ОСОБА_5, яка на фоні неприязного ставлення провокує скандали і навмисно налаштовує сина проти неї, вона не може потрапити до власної квартири, оскільки відповідачі часто не впускають її у помешкання, у звязку з чим вона зверталась за допомогою до правоохоронних органів, однак позитивних результатів це не дало, а також відповідачі не сплачують за спожиті житлово-комунальні послуги за місцем їх проживання у спірній квартирі, тобто, все вищезазначене свідчить про перешкоджання їй проживати з ними в одній квартирі та робить неможливим користуватись власним житлом, тому вона просить усунути перешкоди в цьому шляхом виселення відповідачів зі спірної квартири.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 03 червня 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 за їх необґрунтованістю.

Вказане рішення суду позивач оскаржила в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, а саме: усунути їй перешкоди в користуванні квартирою № 17 по проспекту М. Лушпи, 15 в м. Суми шляхом виселення ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в належну її сину частину квартири АДРЕСА_3.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції не захистив права позивачки, як власника спірної квартири, так як порушення права володіння та користування належною їй нерухомістю з боку відповідачів, що вона довела належними та допустимими доказами, тривають, а звернення до правоохоронних органів виявились безрезультатними.

Також позивач наголошує на тому, що відповідач ОСОБА_8 є колишнім членом її сімї, а відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ніколи не були такими і вселились в спірну квартиру без її дозволу і відповідних правових підстав, так як не зареєстровані, тому не набули права користування нею, але те, що вони не впускають її до квартири, тим самим, роблять неможливим для неї проживати з ними в одному помешканні, у звязку з чим підлягають виселенню.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_3 і її представника адвоката ОСОБА_9 про задоволення апеляційної скарги, пояснення відповідачів ОСОБА_8, ОСОБА_5 і їх представника адвоката ОСОБА_10 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 15 жовтня 1998 року позивачці ОСОБА_3 на праві особистої власності належить двохкімнатна квартира АДРЕСА_1 (а.с.5, 6).

Згідно довідки про склад сім'ї, виданої КП «Сумижитло» СМР від 23 вересня 2014 року, у цій квартирі значаться зареєстрованими позивач ОСОБА_3 з 27 листопада 1998 року та її син ОСОБА_8 з 06 грудня 2002 року (а.с.7).

Відповідач ОСОБА_8 з 25 червня 2004 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, яка має повнолітню дочку ОСОБА_7 від першого шлюбу, а також у них 05 грудня 2004 року народилась спільна дочка ОСОБА_6. Діти та їх мати в спірній квартирі не зареєстровані.

В той же час, відповідачу ОСОБА_8 та його сестрі ОСОБА_11, яка не бере участь у даній справі, на праві приватної спільної часткової власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_3, тобто по 1/2 частині кожному (а.с.102, 118).

Судовим наказом Зарічного районного суду м. Суми від 07 травня 2013 року з позивача ОСОБА_3 стягнута заборгованість за надані послуги з теплопостачання за місцем знаходження спірної квартири, де фактично мешкають відповідачі (а.с.9, 10, 11).

Також 08 серпня 2013 року, 04 червня 2014 року, в серпні 2014 року та 16 квітня 2015 року позивач ОСОБА_3 зверталась до правоохоронних органів з приводу того, що син та невістка чинять їй перешкоди у користуванні належною на праві власності квартирою, не впускать до неї, а також щодо конфлікту про реєстрацію невістки.

За результатами проведеної перевірки правоохоронні органи склали висновки, в яких вказали про закінчення перевірок та списання матеріалів до справи, а в деяких випадках і про повідомлення заінтересованих осіб (а.с.12, 13, 14, 106).

Відмовляючи в позові про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення відповідачів, суд першої інстанції виходив з того, що для підтвердження вказаних вимог позивач не надала належних і допустимих доказів, пославшись при цьому і на обставини того, що сімя сина позивача, як колишнього члена її сімї, поселилась в займане ними жиле приміщення, яке належить на праві власності позивачу, саме за згодою останньої.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Вимогами ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У ст.317 ЦК України йдеться про те, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

При здійсненні права власності, як це передбачено ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Крім того, у ст.391 ЦК України зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як встановлено ч.4 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Положеннями статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

В той же час, як передбачено ст.157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

За правилами ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що власник майна вправі звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном шляхом виселення колишніх членів сімї та інших громадян із належної йому на праві власності квартири, але за наявності певних обставин, у даному випадку це ті обставини, що передбачені ч.1 ст.116 ЖК України.

Отже, передбачені ст.ст.9, 156, 157 ЖК України обмеження щодо виселення колишніх членів сімї власника не є порушенням права власності, так як вказане обмеження прав власника ґрунтується на законі.

Виходячи із встановлених судом першої інстанції обставин, колишній член сімї власника квартири (позивача по справі) відповідач ОСОБА_8, як і члени його сімї, тобто інші відповідачі, які вселились у займане ними спірне жиле приміщення за згодою власника квартири, чого в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не заперечувала позивач ОСОБА_3, мають право користуватись тим жилим приміщенням нарівні з цього власником.

В той же час, заявлені позивачем вимоги про усунення перешкод у користуванні належною їй власністю шляхом виселення відповідачів з квартири мали бути реалізовані при наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 ЖК України, а саме: якщо відповідачі систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для позивача проживання з ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

З цього приводу у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 02 квітня 1985 року, з послідуючими змінами, зазначено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Однак, з матеріалів справи вбачається, що хоча антигромадська поведінка відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_5 щодо перешкоджання позивачці користуватись, а відтак, і проживати в спірній квартирі, так як вони не впускають її в це жиле приміщення, про що свідчать неодноразові звернення позивача за допомогою до правоохоронних органів, носить триваючий характер, але для виселення винних відсутні підстави, так як ОСОБА_3 не довела, щоб до вказаних осіб раніше застосовувались заходи попередження, що не дали позитивних результатів, а стосовно іншого відповідача ОСОБА_7 взагалі не доведені підстави для її виселення.

Зокрема, у висновках правоохоронних органів по фактах звернення позивача ОСОБА_3 хоча і зазначається про антигромадську поведінку відповідача ОСОБА_8 та ОСОБА_5, однак позивач не надала доказів, що про таке винні особи попереджались особисто (а.с.12, 13, 14, 106).

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивач не довела належними, допустимими, обґрунтованими і переконливими доказами обставин щодо задоволення її позову, з урахуванням положень ст.ст.317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст.116 ч.1, 156, 157 ЖК України, на які вона посилалась як на підставу їх задоволення, а саме: для усунення перешкод в користуванні її майном шляхом виселення відповідачів із спірного жилого приміщення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду щодо відмови в позові не спростовують і не містять посилань на такі порушення закону, які б слугували підставою для зміни чи скасування рішення суду.

Що стосується вказівки в апеляційній скарзі на те, що відповідачі не сплачували житлово-комунальні послуги за час проживання в спірній квартирі за певний період, то вказані обставини не можуть вплинути на правильність висновків суду про відмову в позові.

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а його висновки щодо відмови в позові відповідають обставинам справи, тому оскаржуване рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу, відповідно, відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 червня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -