ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/623/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2015 р.Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Сирбул О.Ф.

при секретарі - Семенченко Я.А.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання нерухомого майна спільним майном подружжя та його розподіл,

встановив:

У вересні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання нерухомого майна спільним майном подружжя та його розподіл.

Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що 09 березня 2007 року між сторонами було зареєстровано шлюб. Від шлюбу є неповнолітня дитина: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.11.2011 р. шлюб розірвано. Оскільки сторони не дійшли згоди стосовно користування та розпорядження набутим під час шлюбу майном, позивач звернулася з вимогою про його поділ у судовому порядку. Також позивач зазначає, що вона матеріально забезпечує сина, відповідач матеріальної допомоги не надає, у зв'язку з чим просить суд відступити від засад рівності часток подружжя при поділі майна та виділити їй 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 проти позову заперечував, пояснив, що спірна квартира була придбана під час шлюбу, але за його особисті кошти, а тому вважає що підстав для задоволення позову відсутні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як визначено у ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Суд вислухавши пояснення позивача ОСОБА_2, заперечення відповідача ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи вважає встановленими наступні обставини.

09 березня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб відділом РАЦС Святошинського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис № 245 (а.с. 7).

Від шлюбу є неповнолітня дитина: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.11.2011 р. шлюб розірвано.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під час шлюбу придбали нерухоме майно.

Так, квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на ОСОБА_3, що підтверджується реєстраційним посвідченням (а.с. 6).

Посилання відповідача, що спірна квартира придбана за його особисті кошти в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України.

У відповідності зі ст. 60 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Позивач просить суд при поділі спірної квартири відступити від засад рівності часток подружжя, посилаючись на те, що вона утримує неповнолітнього сина ОСОБА_4 та відповідач не сплачував аліменти та не надає будь-якої матеріальної допомоги, вважає що дана обставина має істотне значення при поділі майна.

Однак, відповідно до вимог частини 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. А за змістом ч. 3 цієї статті за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Крім того, у п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі по тексту - постанова Верховного Суду України), роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України).

Тобто, законом передбачено, що відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі майна можливе тільки у виключних випадках, а посилання позивача на вищевказані обставини такими не є, оскільки з матеріалів не вбачається обставин, що мають істотне значення, котрі є підставою для відступлення від засади рівності часток подружжя. Зокрема, відсутні докази про те, що один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, тощо.

Пунктом 22 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК таст. 372 ЦК.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Таким чином, враховуючи, що набута сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства квартира АДРЕСА_1 є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя позивачем не надано, суд дійшов висновку про її поділ між сторонами виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 27, 60, 88, 212-215 ЦПК України, ст. 372 ЦК України, на підставі ст.ст. 60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання нерухомого майна спільним майном подружжя та його розподіл - задовольнити частково.

Визнати, що квартира АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя.

Визнати за ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір в розмірі 3 654,00 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) гривні 00 копійок.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було проголошено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: