Справа №489/1255/15-ц 16.07.2015 16.07.2015 16.07.2015
Провадження №22-ц/784/1700/15
провадження № 22-ц/784/1700/2015 Головуючий у першій інстанції: Кокорєв В.В.
категорія 46 Доповідач в апеляційній інстанції: Лівінський І.В.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16 липня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

при секретарі судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі: позивачки ОСОБА_3,

представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_6

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2015 року

за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а:

В лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_6 в якому просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 за правилами ст. 405 ЦК України, оскільки останній в будинку не проживає, а мешкає в будинку АДРЕСА_2.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2015 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_6 таким, що втратив право користування спірним будинком.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Так, задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням внаслідок припинення його права на частку в спірному домоволодінні.

Проте, з таким висновком суду погодитись не можна.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись з позовом, ОСОБА_3 просила визнати ОСОБА_6 таким, що втратив право користування спірним житловим будинком на підставі положень ст. 72 ЖК України та ст. 405 ЦК України.

Відповідно ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Пленум Верховного Суду України в п. 11 постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2, зі змінами та доповненнями, роз'яснив, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

Однак, суд першої інстанції не звернув уваги на наведені положення процесуального закону та роз'яснення зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України та за власною ініціативою змінив підстави позову.

За таких обставин рішення підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України.

Ухвалюючи нове рішення колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2014 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 3 червня 2014 року, припинено право власності ОСОБА_6 на 1/10 частину будинка АДРЕСА_1, та визнано право власності на зазначену частку за ОСОБА_3, зі сплатою на користь ОСОБА_6 в якості компенсації вартості 1/10 частки спірного домоволодіння в розмірі 14529 грн. 90 коп.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 зазначала, що відповідач не проживає в спірному будинку та посилалась на ст. 72 ЖК України та ст. 405 ЦК України.

Оскільки даний спір стосується житлового приміщення, яке належить позивачу на праві власності, то спірні правовідносини врегульовано положеннями глави 6 розділу ІІІ ЖК України та ст. 405 ЦК України.

Із змісту ст. 405 ЦК України вбачається, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, можливе лише внаслідок відсутності цієї особи понад один рік без поважних причин.

Між тим, як встановлено ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 3 червня 2014 року, відповідач фактично не користується спірним житловим будинком, розташованим на території вказаного домоволодіння в зв'язку з його непридатністю до житла.

Користування відповідачем самовільно збудованою ним на території даного домоволодіння гараж-майстернею, яка підлягає знесенню за рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 19 квітня 2011 року, не може вважатись належним користуванням спірним житловим будинком.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що не проживання відповідача в спірному будинку обумовлена поважними причинами, зокрема його непридатністю до проживання. Тому, підстави зазначені позивачкою для визнання відповідача таким, що втратив право проживання в цьому будинку за правилами ст. 405 ЦК України, відсутні.

Таким чином, позов ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 121 грн. 80 коп.

Керуючись статями 303, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 121 грн. 80 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: