Номер провадження: 22-ц/785/2163/15
Головуючий у першій інстанції Коблова О.Д.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Парапана В.Ф., Панасенкова В.О.,

при секретарі - Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя,

встановила:

До Малиновського районного суду м. Одеса позивач ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_3 та уточнивши позовні вимоги просила в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за нею право власності на 2/3 частини автомобілю марки ОРЕL, моделі СОМВО, 2006 року випуску, колір червоний, державний номер НОМЕР_2, легковий пасажирський - В, номер кузова НОМЕР_1, в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частини цього ж автомобілю, стягнути з нього на свою користь грошову суму у розмірі 34 812 грн., а також судовій збір в розмірі 1 036, 37 грн., посилаючись на обґрунтування своїх вимог на наступні обставини.

16.10.1998 року відповідно до Свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Іллічівської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження було зроблено актовий запис за № 403.

Шлюб між сторонами не склався і був розірваний на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26.11.2012 року по цивільній справі № 1519/13531/2012. Дане рішення суду вступило в законну силу 22.03.2013 року після відхилення апеляційної скарги ОСОБА_2 ухвалою Апеляційного суду Одеської області.

05 червня 2013 року відповідно до свідоцтва про зміну імені ОСОБА_2 змінила прізвище "ОСОБА_2" на дошлюбне "ОСОБА_2", про що складено відповідний актовий запис № 37.

Впродовж всього періоду шлюбу позивач працювала та працює на даний час в Одеському регіональному структурному підрозділі Украероруху на посаді диспетчера з взаємодії та отримує заробітну плату, що підтверджується відповідними довідками.

Враховуючи, що відповідач без поважних причин не мав самостійного заробітку та тим самим не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї в період їх шлюбу, а спільна донька ОСОБА_5 після розірвання шлюбу залишилася проживати з позивачкою та жодні кошти на утримання дитини (аліменти) відповідач не сплачує, у зв'язку з цим її частка у майні, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, повинна збільшиться з 1/2 до 2/3.

За час шлюбу та ведення спільного господарства було придбано чимало майна, у тому числі автомобіль OPEL COMBO державний номер НОМЕР_2.

З ціллю укриття спільного майна, що було придбане під час шлюбу, ОСОБА_3 недобросовісно скористався своїми цивільними правами та не отримавши дозволу від дружини на відчуження вищевказаного майна, всупереч нормам передбаченим ст.ст. 65, 68 Сімейного кодексу України, ст. 659 Цивільного кодексу України, 26.02.2013 року продав вищевказаний автомобіль на підставі договору купівлі - продажу.

18.09.2014 року Малиновський районній суд м. Одеса ухвалив рішення по цивільної справі № 521/12383/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання договору недійсним та витребування транспортного засобу, яке не було оскаржено та набрало законної сили, яким позов ОСОБА_2 був задоволеній у повному обсязі: визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобілю марки ОРЕL, моделі СОМВО, 2006 року виготовлення, д/н НОМЕР_2, кузов НОМЕР_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 з моменту його укладення.

Вказаним рішенням Малиновського районного суду м. Одеса від 18.09.2014 року було встановлено, що спільним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є автомобіль марки "ОРЕL, модель "COMBO", 2006 року випуску, д/н НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_1, який був зареєстрований 16.04.2011 року за ОСОБА_3, тобто у період зареєстрованого шлюбу.

Деякі речі були придбані в кредит, які виплачувались за рахунок її заробітку, а саме: LCD-телевізор, ТНОМSОN, 40FR5634, згідно кредитного договору від 15.11.10 р. № 86202375 з ПАО "Банк Русский Стандарт" на суму 5 520, 06 грн., холодильник, морозильна камера ВЕКО, згідно кредитного договору від 23.09.11р. № ODXRRP25180280 з ПАТ КБ "Приватбанк" на суму 5 289, 0 грн., ноутбук Асег АS 5732Z6-452G32 та радіотелефон Раnаsоnіс DECT КХ-Т62511 ЧАМ, згідно кредитного договору від 17.09.2011р. № 0 з ПАО "УкрСиббанк" на суму 3 408, 99 грн., пилосос Samsung VC6240VЗВ, згідно кредитного договору від 13.08.2009р. № 0 з ПАО "УкрСиббанк" на суму 1 481, 00 грн., мобільні телефони Samsung GT - C6112 (2 штуки), згідно кредитного договору від 30.08.2010р. № 0 з ПАО "УкрСиббанк" на суму 2 423, 40 грн., LCD телевізор/плазмова панель Samsung К-ТLЕ 19С250+МW712AR, згідно кредитного договору від 16.06.2011р. № 0 з ПАО "УкрСиббанк" на суму 1 807, 43 грн.

Крім того, деякі речі, такі, як снігозбиральна машина, пральна машина, меблі купувались за готівку, яка з'являлась у їх родини за рахунок кредитів, які оформлювались на її ім'я та нею виплачувались. Так 20.06.2008р. згідно з кредитним договором № 329-8/06/08 з АКБ "Фінбанк" їй був наданий кредит на суму у 10 000 гривень, 18.10.2007р. за кредитним договором № 05/10/2007/980-К/913 був наданий кредит на суму 20 000 гривень, з ПАТ "Дельта Банк" за кредитним договором № 004-15043-041211 від 04.12.11 року наданий кредит на суму 2 289, 41 грн. Ці кредити готівкою були нею повністю погашені.

Таким чином, загальна сума кредитів склала 52 218,80 грн. з яких 2/3 є 34 812 грн.

Також, у жовтні 2005 року відповідач намагався взяти кредит для придбання автомобілю, але банк йому відмовив, так як він не мав джерела доходу. Тоді він звернувся до неї з проханням підписати договір поруки.

04.10.2005р. вона підписала з АППБ "Аваль" договір поруки по кредитному договору № 014/0044/73/37607 та як поручитель погасила кредит. Коли заборони були зняті, ОСОБА_3 продав автомобіль, а за виручені кошти придбав інший.

Крім того, в вересні 2012 року відповідач потайки виніс з дому її матері побутові прилади, якими користувалась уся родина, а саме: телевізор, персональний комп'ютер, ноутбук, генератор, вуличний пилосос, снігозбиральну машину, шезлонг, столи та стільці, шланг (котушка), полівач (2 шт.), газонокосарку, сушарку, мікрохвильову піч.

ОСОБА_3, порушуючи норми діючого законодавства України, ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню їх спільної доньки ОСОБА_5, ніякої участі не приймає, кошти на утримання дитини (аліменти) не сплачує та навіть ігнорує деякі її пропозиції та прохання, щодо витрат на неї.

Отже, всі витрати стосовно виховання та утримання ОСОБА_5, з того часу як позивач та відповідач почали проживати окремо, несе особисто вона.

Таким чином, враховуючи на відсутність згоди подружжя на поділ спільного майна та з урахуванням п.п. 2, 3 ст. 70 Сімейного кодексу України воно підлягає поділу судом з відступом від засади рівності часток подружжя, а саме: виділивши в особисту приватну власність ОСОБА_2 2/3 частини, а ОСОБА_3 1/3 частини автомобілю ОРЕL СОМВО, 2006 року виготовлення, д/н НОМЕР_2, кузов НОМЕР_1 та стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 34 812 грн., що складає 2/3 частини від загальної суми сплаченою по кредитних договорах.

Тому, позивач вимушена звернутися з цим позовом за захистом своїх законних прав та інтересів.

Відповідач ОСОБА_3 надав до суду заперечення на позов, в якому просив відмовити у повному обсязі, зазначивши, таке.

Дійсно 16.10.1998р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який 26.11.2012р. був розірваний. Під час шлюбу вони проживали у будинку АДРЕСА_1, який належить на праві власності матері ОСОБА_2

На момент вселення будинок потребував проведення суттєвого ремонту. Бажаючи привести житло в нормальний стан він без зволікання розпочав вживати дії з благоустрою будинку.

В період шлюбу, у будинку проведена телефонна лінія (1999р.), вигрібна яма з 2 (двох) м3 збільшена до 8 (восьми) м3, проведена каналізація, влаштований сучасний санітарний вузол, призведене бетонування двору та прилеглої території будинку, влаштоване арочне покриття з металевим каркасом та полікарбонатним покриттям, збудована дворова бесідка, здійснена реконструкція даху, в результаті чого повністю замінено матеріал покриття, замінено 5 (п'ять) дерев'яних віконних рам на склопакети.

Так, в процесі проведення будівельних робіт було здійснено відновлювання та модернізація конструкцій і обладнання через їх фізичну зношеність та руйнування, тому проведені роботи є саме капітальним ремонтом будинку. Вищезазначені роботи були проведені з його ініціативи, завдяки його зв'язкам та зусиллям. Також, на реконструкцію та ремонт будинку відповідно до розписки від 28.10.2005 року від взяв у борг у своєї матері 5 000, 00 (п'ять тисяч) доларів США.

Отже, фінансування проведених робіт здійснювалось за кошти, які були об'єктом права спільної сумісної власності (заробітні плати сторін, винагорода за надання послуг з перевезення пасажирів, займані кошти).

Також, у період шлюбу в родину купувались різні речі: техніка, меблі, посуд і т.п., на придбання деяких брались кредити.

Посилання позивача на те, що він не працював у період шлюбу, не дбав про матеріальне забезпечення родини, не приймав участі у витратах, пов'язаннях із здоров'ям дитини та що всі покупки були проведені нею, за її особисті кошти не відповідає дійсності.

Між тим, у період шлюбу він був працевлаштований: з 05.01.1998р. по 01.08.1998р. займав посаду начальника охорони МПП "Маршал", з 03.08.1998р. по 30.03.2004р. займав посаду водія - тілоохоронця МПП "Інга"; з 01.04.2004р. по 31.10.2006р. займав посаду водія ПП "Лист Платана" та після звільнення, він, як професійний водій, знайшов більш високооплачувану роботу у приватному таксі, яку виконував на умовах цивільно-правового, а не трудового договору.

Також, він всіма силами намагався допомагати дружині у питаннях, що стосується її життя, у в зв'язку з чим надав у борг ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 40 000 грн. (сорок тисяч гривень) відповідно до розписки від 29.12.2011 року для того, щоб вона змогла завершити процес оформлення правоустановчих документів на будинок, який належав її матері.

Таким чином, позовні вимоги щодо визнання права власності на 2/3 частини автомобіля та стягнення грошових коштів, частка з яких також складає 2/3 є безпідставними.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, при поділі майна, що є спільною сумісною власністю, частки подружжя є рівними. Винятком з цього є вичерпний перелік обставин: незабезпечення сім'ї фінансами, приховування, знищення чи пошкодження спільного майно, витрачання його на шкоду інтересам сім'ї.

Через те, що такого в їх житті не було, позивач не змогла додати жодних доказів, що свідчили б про його аморальність. Напроти він робив, що було в його силах, задля комфортності життя та після розлучення залишив все майно позивачу, вважаючи, що їй воно потрібніше.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 уточненні позовні вимоги підтримав, вказавши, що наявні законні підстави для задоволення позову у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник позов не визнали, вважають його незаконним та необґрунтованим, тому у задоволенні уточнених позовних вимог просили відмовити у повному обсязі. Проти задоволення позовних вимог частково, а саме: поділу майна подружжя в межах 1/2 частини не заперечували.

Рішенням суду позов був задоволений частково. В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, було визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини автомобілю марки ОРЕL, моделі СОМВО, 2006 року випуску, колір червоний, державний номер НОМЕР_2, легковий пасажирський - В, номер кузова НОМЕР_1. В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини автомобілю марки ОРЕL, моделі СОМВО, 2006 року випуску, колір червоний, державний номер НОМЕР_2, легковий пасажирський - В, номер кузова НОМЕР_1. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 26 109, 40 грн. (двадцять шість тисяч сто дев'ять) гривень, 40 копійок. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовій збір в розмірі 518, 18 (п'ятсот вісімнадцять гривень) 18 копійок. В задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням обидві сторони подали апеляційні скарги. Позивачка в своїй скарзі просить задовольнити її позов в повному обсязі, а відповідач просить скасувати рішення в частині стягнення з нього половини сплачених за кредити коштів. Апелянти при цьому посилалися на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід відхилити, а апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Так, суд першої інстанції в обґрунтування своїх висновків щодо часткового задоволення позову, вказав, що з 16 жовтня 1998 року ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, яка потім змінила прізвище на "ОСОБА_2".

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2012 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був розірваний.

22 березня 2013 року Апеляційний суд Одеської області рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2012 року залишив без змін.

Правовідносини між сторонами склалися внаслідок розподілу спільного майна подружжя.

За час перебування сторін у шлюбі до моменту припинення сімейних відносин, судом був встановлений наступний обсяг спільно нажитого майна: LCD-телевізор, ТНОМSОN, 40FR5634, холодильник, морозильна камера ВЕКО, ноутбук Асег АS 5732Z6-452G32 та радіотелефон Раnаsоnіс DECT КХ-Т62511 ЧАМ, пилосос Samsung VC6240VЗВ, мобільні телефони Samsung GT - C6112 (2 штуки), LCD телевізор/плазмова панель Samsung К-ТLЕ 19С250+МW712AR, автомобіль марки ОРЕL, моделі СОМВО, 2006 року випуску, колір червоний, державний номер НОМЕР_2, легковий пасажирський - В, номер кузова НОМЕР_1.

LCD-телевізор, ТНОМSОN, 40FR5634, був придбаний згідно кредитного договору від 15.11.10 № 86202375 з ПАО "Банк Русский Стандарт" на суму 5 520, 06 грн.

Холодильник, морозильна камера ВЕКО, був придбаний згідно кредитного договору від 23.09.11р. № ODXRRP25180280 з ПАТ КБ "Приватбанк" на суму 5 289, 00 грн.

Ноутбук Асег АS 5732Z6-452G32 та радіотелефон Раnаsоnіс DECT КХ-Т62511 ЧАМ, були придбані згідно кредитного договору від 17.09.2011р. № 0 з ПАО "УкрСиббанк" на суму 3 408, 99 грн.

Пилосос Samsung VC6240VЗВ, був придбаний згідно кредитного договору від 13.08.2009р. № 0 з ПАО "УкрСиббанк" на суму 1 481, 00 грн.

Мобільні телефони Samsung GT - C6112 (2 штуки), були придбані згідно кредитного договору від 30.08.2010р. № 0 з ПАО "УкрСиббанк" на суму 2 423, 40 грн.

LCD телевізор/плазмова панель Samsung К-ТLЕ 19С250+МW712AR, був придбаний згідно кредитного договору від 16.06.2011р. № 0 з ПАО "УкрСиббанк" на суму 1 807, 43 грн.

20.06.2008 року згідно з кредитним договором № 329-8/06/08 з АКБ "Фінбанк" ОСОБА_2 (ОСОБА_2) був наданий кредит на суму у 10 000 гривень, 18.10.2007 року за кредитним договором № 05/10/2007/980-К/913 був наданий кредит на суму 20 000 гривень, з ПАТ "Дельта Банк" за кредитним договором № 004-15043-041211 від 04.12.11 року наданий кредит на суму 2 289, 41 грн., які готівкою були нею повністю погашені.

Отже, загальна сума, яка була отримана подружжям за кредитними договорами та яка по вказаних договорах була сплачена складає 52 218,80 гривень.

Автомобіль марки ОРЕL, моделі СОМВО, 2006 року випуску, колір червоний, державний номер НОМЕР_2, легковий пасажирський - В, номер кузова НОМЕР_1, який був зареєстрований 16.04.2011 року за ОСОБА_3 є спільним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що було встановлено рішенням Малиновського районного суду м. Одеса від 18.09.2014 року по цивільної справі № 521/12383/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання договору недійсним та витребування транспортного засобу, яке не було оскаржено відповідачем та набрало чинності 10.10.2014 року.

Оскільки автомобіль марки ОРЕL, моделі СОМВО, 2006 року випуску, колір червоний, державний номер НОМЕР_2, легковий пасажирський - В, номер кузова НОМЕР_1 згідно ст.ст. 60, 69 Сімейного кодексу України та ч. 3 ст. 368 ЦК України є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, якщо будь-якими іншими домовленостями між сторонами про розподіл або шлюбним договором не встановлені частки сторін в цьому майні, тому суд правильно визнав за кожним із подружжя право власності на 1/2 частину вказаного автомобілю.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя .

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту - визначено частиною 1 статті 61 Сімейного Кодексу України.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Сімейного кодексу України - дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частина 1,2 статті 71 Сімейного кодексу України визначає - поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

При поділі майна суд виходить із того, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 70 Сімейного кодексу України та п. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, а також за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду України у п. 30 постанови № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного мана подружжя", при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України).

Однак, позивачем не було надано доказів того, що є рішення суду за яким відповідач зобов'язаний сплачувати на її користь кошти на утримання дитини (аліменти) розмір яких, які вона одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування спільної доньки ОСОБА_5, а також не надала доказів того, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Таким чином, суд правильно та обґрунтовано критично віднісся до вимог позивача щодо збільшення її частки при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя з 1/2 на 2/3.

В цій частині рішення суду першої інстанції винесено на підставі діючого законодавства, колегія суддів погоджується з такими висновками, вважає їх правильними та обґрунтованими.

Далі суд першої інстанції вважав обґрунтованими доводи позивача ОСОБА_2 щодо стягнення з ОСОБА_3 на її користь частку грошової суми сплачених нею по вищевказаних кредитних договорах.

Так, суд вказав, що з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 у період шлюбу постійно працювала та отримувала заробітну плату, що підтверджується довідками про доходи наданими Одеським регіональним структурним підрозділом Украероруху від 08.05.2013 року, з якою вона сплачувала гроші по кредитних договорах.

Між тим, відповідач ОСОБА_3 вказавши, що у період шлюбу був працевлаштований: з 05.01.1998р. по 01.08.1998р. займав посаду начальника охорони МПП "Маршал", з 03.08.1998р. по 30.03.2004р. займав посаду водія - тілоохоронця МПП "Інга"; з 01.04.2004р. по 31.10.2006р. займав посаду водія ПП "Лист Платана" не надав доказів суду, що після звільнення, він, як професійний водій, знайшов більш високооплачувану роботу у приватному таксі, яку виконував на умовах цивільно-правового, а не трудового договору та не надав доказів, що за виконану роботу він отримував заробітну плату, в якому розмірі та що вона була внесена до сімейного бюджету.

Таким чином, кредитні договори, які уклала ОСОБА_2 (ОСОБА_2) з відповідними кредитними установами були укладені на користь сім'ї, а майно, яке було набуто за кредитні кошти використовувалось подружжям спільно та були сплачені за рахунок сімейного бюджету (лише заробітна плата позивача), якої є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи вказані обставині суд погодився з вимогою позивача щодо стягнення на її користь з відповідача частки сплаченої грошової суми за кредитними договорами, як поділ майна подружжя у вигляді поділа майнових прав.

З огляду на вищевказане, суд дійшов до висновку, що з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню грошові кошти у розмірі 26 109, 40 грн. (двадцять шість тисяч сто дев'ять) гривень, 40 копійок, що складає 1/2 частини сплаченої грошової суми за кредитними договорами.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно із частиною 3статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини.

Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

Із роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. п. 23, 24постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Судом першої інстанції встановлено, що зобов'язання за вказаними кредитними договорами виконано в період знаходження сторін в шлюбі, тому суд повинен був врахувати, що при поділі спільної сумісної власності подружжя зобов'язання між подружжям не розподіляються, а враховуються після припинення шлюбних відносин.

Кошти сплачені в період шлюбу є спільною сумісною власністю.

Більш того, суд не надав належної оцінки доводам відповідача про те, що позивачка позичила в нього кошти для оформлення будинку матері, які він особисто повернув третій особі, він також в період шлюбу брав на своє ім'я кредитні кошти, які також особисто сплачував, про що надав суду розписку, повідомлення банку, квитанції про сплату. (а.с.73-100).

Належних та допустимих доказів того, що позивачка особисто і тільки за свої кошти сплачувала вказані вище кредити суду не надано.

Більш того, позивачкою не були спростовані доводи відповідача про те, що після розірвання шлюбу він залишив позивачці все рухоме майно, в тому числі і те, на придбання якого були отримані кредитні кошти.

При таких обставинах, винесене рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 щодо стягнення з ОСОБА_3 на її користь грошову суму у розмірі 26 109, 40 грн. (двадцять шість тисяч сто дев'ять) гривень, 40 копійок не може вважатися законним та обґрунтованим, так як воно ухвалене без повних і всебічно з'ясованих обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх позовних вимог, без підтвердження їх належними та допустимими доказами.

Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції в цій частині не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а також суд порушив та неправильно застосував норми матеріального права, у зв'язку з чим, є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч. 1 п. 1-4; ст.313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2014 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 щодо стягнення з ОСОБА_3 на її користь грошову суму у розмірі 26 109, 40 грн. (двадцять шість тисяч сто дев'ять) гривень, 40 копійок.

Постановити в цій частині нове рішення, яким в задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення на її користь грошової суми у розмірі 34 812 грн. відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення вступає в законну силу з моменту проголошення. На рішення може бути подана касаційна скарга протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішення апеляційного суду.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді В.Ф. Парапан

В.О. Панасенков