РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.15 року Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі:

головуючого судді - Савiчева В.О.

при секретарі Коршак Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в Автозаводський районний суд м. Кременчука з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 08.10.2009 року був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1, відповідно до якого право власності на вказане житло набула її дочка ОСОБА_2.

ОСОБА_1 вважає, що даний договір дарування укладено нею під впливом тяжкої для неї обставини (хвороби), внаслідок психологічного тиску на неї та обману з боку її дочки.

Посилаючись на вказані обставини позивач просила суд визнати недійсним правочин з моменту укладення, а саме: договір дарування квартири АДРЕСА_2, посвідчений 08.10.2009 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим номером 7938.

Позивач ОСОБА_1 та її представники ОСОБА_4, ОСОБА_5 в судових засіданнях позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити з підстав, визначених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат ОСОБА_6 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували посилаючись на обставини викладені в заперечені на позовну заяву. Звертали увагу суду на те, що позов предявлено після закінчення строку позовної давності.

Третя особа ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав.

Третя особа ОСОБА_8 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував.

Третя особа ТОВ Житлорембудсервіс в судове засідання не зявилася, до суду надала клопотання про розгляд справи без участі їх представника.

Третя особа приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_9 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилалися на письмові заперечення. Пояснили, що умови договору дарування та його правові наслідки були розяснені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перед його укладенням. ОСОБА_1 розуміла суть правочину і те, що вона після укладення вказаного договору не буде власником квартири. ОСОБА_1 не виявляла бажання укласти договір довічного утримання.

Дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозвязку, обєктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно із вимогами ч. 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доведенню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення по справі і щодо яких у сторін і інших осіб, які беруть у справі, виникає спір.

Відповідно до вимог статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ст.203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вичинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи працездатних дітей.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Статтями 229, 230 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно звужують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або вона замовчує їх існування.

Згідно п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, «... ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення…».

Судом встановлено, що згідно договору дарування квартири, посвідченого ОСОБА_3, приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області 08.10.2009 року за реєстровим № 7938, ОСОБА_1, як дарувальник передала у власність обдаровуваній ОСОБА_2 квартиру № 1, що знаходиться за адресою: м.Кременчук Полтавської області, вул. 29 Вересня, буд.8. Обєкт нерухомості належав ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Кременчуцької міської ради 29.05.1998 року.

Відповідно до п.п. 10.11 вказаного договору, його текст дарувальником та обдаровуваною прочитаний. Зміст, значення та наслідки угоди розясненні і відповідають їх намірам. Сторони однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки, що підтверджується їх підписами.

Оспорюваний позивачкою договір дарування не суперечить вимогам чинного цивільного законодавства України та моральним засадам суспільства, укладений з дотриманням встановленої законом форми договору.

При укладанні та підписанні договору дарування позивач ОСОБА_1 мала повну цивільну дієздатність, а тому повністю усвідомлювала свої дії, її волевиявлення як учасника правочину було вільним, відповідало її внутрішній волі і було спрямоване на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором дарування від 08.10.2009 року.

В листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що 08 жовтня 2009 року за нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Кременчуцького нотаріального округу ОСОБА_3 договором дарування вона передала в дар своїй дочці ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3.

Вказувала, що вищенаведений договір дарування уклала під впливом тяжкої обставини ( хвороби), внаслідок психологічного тиску та обману з боку доньки.

В позовній заяві одночасно послалася на вимоги ч. 1 ст. 225, 229, 230, 231, 233 ЦК України та пояснила, що в 2006 році померла її молодша донька ОСОБА_10 і вона тяжко переживала втрату. На фоні цього у неї різко погіршився стан здоровя, психоемоційний стан став нестабільним, вона стала неуважною. Після цього в 2008 році разом з сином ОСОБА_11 пішла на консультацію до психолога. За результатами тесту психолога була направлена на консультацію до лікаря-психіатра, якого відвідує з 2008 року і по цей час, періодично приймає медикаментозне лікування. Зазначала, що ОСОБА_2 тиснула на неї психологічно та вимагала укласти нотаріально договір довічного утримання, що звільнить позивачку з чоловіком від сплати комунальних платежів. Обіцяла, що квартира залишиться власністю позивачки до самої смерті. Також вона зазначила, що під впливом психічного розладу свого здоровя у нотаріуса не розуміла, який документ підписує. Зрозуміла своє становище лише через деякий час, коли її відносини з донькою погіршились і за допомогою сина вона дізналася, що тепер не є власником квартири і що вона її подарувала дочці.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1Г пояснила, що договір дарування від 08.10.2009 року підписала добровільно, без примусу та тиску, вважала, що підписує договір довічного утримання. Вказувала, що перед підписанням договору у неї була розмова з нотаріусом один на один і їй було надано можливість ознайомитись з текстом договору. Нотаріусу повідомила, що донька - це її рідна людина і вона не боїться їй дарувати квартиру. Відношення з дочкою погіршились через два роки після укладення договору, так як у них виник конфлікт і вона захотіла розміняти квартиру. Зазначала, що позивається до суду саме в звязку з виниклим конфліктом і вказувала, що якщо б знала, що потім таке станеться, ніколи б договір не підписала. Вважає, що договір укладено внаслідок помилки, так як вона хотіла укласти договір довічного утримання.

Відповідачка ОСОБА_2 суду пояснила, що договір дарування було укладено за ініціативою позивачки, яка намагалась якось віддячити за втрату відповідачкою квартири наприкінці 90 років. Тоді квартира, яка належала ОСОБА_2, була продана для того, щоб допомогти брату - ОСОБА_11, якій на той час перебував в СІЗО в Полтаві. Мешкає в цій квартирі разом з батьком - ОСОБА_7, позивачкою та своїм сином - ОСОБА_8, але жодного разу не бачила, щоб мати приймала якісь ліки у великій кількості, та ніколи не помічала, щоб мати вела себе неадекватно, не розуміла того, що їй кажуть. Навпаки, позивачка до 2012 року їздила самостійно потягом на заробітки до Росії, там займалася торгівлею. Навіть на цей час вона сама себе і чоловіка повністю обслуговує, варить їсти, самостійно їздить на дачу та там працює, шиє на замовлення. Вказувала, що перед цією справою до неї з погрозами звертався лікар ОСОБА_12, який зазначав, що складе будь-які документи на прохання позивачки, так як вона платить і квартиру у неї все одно відберуть та пропонував віддати квартиру позивачці добровільно. Додатково вказувала, що справа з аналогічними вимогами вже розглядалась в Автозаводському районному суді в 2013 році, де матері в задоволенні позову було відмовлено.

Третя особа ОСОБА_7 суду пояснив, що вони разом з дружиною добровільно переписали квартиру на доньку, але вважали, що уклали договір довічного утримання. Вважає дружину адекватною і психічно здоровою. Перед укладенням договору вони разом з дружиною довго думали та розмірковували, прийшли до переконання, що старі та щоб у подальшому було менше проблем, переписати квартиру на відповідачку. Обман вважає в діях нотаріуса, який не розяснив усіх наслідків укладення договору дарування. Також ОСОБА_7 зазначав, що перед укладенням договору вони з дружиною ніяких вимог до дочки щодо утримання їх не ставили та взагалі не обговорювали. Зазначив, що дружина до 2010 року їздила самостійно на заробітки до Росії, так як хотіла допомогти відповідачці з навчанням онука. Вказував, що ніколи б не відпустив дружину саму до Росії, якщо б вважав її хворою чи не здатною про себе попіклуватися. Наполягав на тому, що вона все раніше розуміла і на цей час розуміє, так як вони самі про себе піклуються і доглядають, виконують хатню роботу. Наприкінці зазначив, що якщо б донька вела себе як слід вести дочці по відношенню до своїх батьків, то суду не було б.

Третя особа ОСОБА_8 вказував на те, що з позивачкою у них нормальні відносинах. Він в квартирі мешкає разом з мамою, бабусею та дідусем. В 2009 році ніколи жодного лікаря в квартирі не бачив, не бачив також ні пігулок, ні того, щоб бабуся їх приймала. Зазначав, що у бабусі зі здоровям і в 2009 році і на цей час є все добре, Вона була і є адекватною людиною. До 2010 року їздила на заробітки до Росії торгувати, на цей час шиє на замовлення, сама себе обслуговує, ходить по магазинам і на ринок. Всі непорозуміння виникли після сварки в 2012 році, коли бабуся стала вимагати від матері переписати на неї назад квартиру. Також зазначив, що його дядько ОСОБА_11 приїхав до Кременчука в грудні 2009 року. До цього був лише один раз в 2006 році приїздив на похорон сестри.

Свідок ОСОБА_13 повідомила, що знаходиться в дружніх відносинах з відповідачкою вже майже 25 років. В жовтні 2009 року відповідачка їй повідомила, що мати подарувала їй квартиру. Зазначала, що ОСОБА_11 повернувся в Кременчук лише в грудні 2009 року. До цього приїздив лише один раз на похорон сестри в 2006 році. Вказувала, що протягом 2008-2010 років зустрічалася з позивачкою на свята та під час відпочинку на дачі. Вказувала, що позивачка вела себе адекватно, завжди підтримувала розмови.

Свідок ОСОБА_14 повідомила, що в 2009 році відповідачка їй повідомила, що мати подарувала їй квартиру. Зазначала, що позивачка є адекватною особою, сама себе обслуговує, до 2012 року їздила працювати на ринку до Росії.

Свідок ОСОБА_15 зазначила, що є сусідкою позивачки і вони часто спілкувались. Після смерті молодшої доньки помітила, що під час зустрічі позивачка іноді плакала, але загальний стан її здоровя її був нормальний, вона працювала і приносила дохід у сімю. Під час бесіди в 2009 році позивачка вказувала, що переведе квартиру на доньку, тобто віддає квартиру, і вона це розуміла, та бажала цього. Після укладення договору по квартирі жили добре, поки через деякий час не почалися сварки.

Свідок ОСОБА_12І, вказував на те, що позивачку до нього привів її син як до лікаря - психіатра за направленням психолога в 2008 році. Він її лікує з 2008 і по цей час. Спостерігав у позивачки те, що з 2009 року вона є грубо орієнтованою за місцем та часом, контакт формальний, зафіксована на своїх стражданнях, постійна тривога, роздратованість. 07.09.2009 року ним поставлено діагноз - «Судинна деменція». Призначав їй медикаменти, які впливають на психічний стан хворої в травні 2009 року. Курс лікування до двох тижнів. Після цього до 13 жовтня 2009 року призначень ліків не було. Зазначав, що є лікарем - психіатром вищої категорії, судовим експертом в психіатрії. Прийом та лікування ОСОБА_1 здійснював приватно. Вказував на те, що працює сімейним лікарем в першій міській поліклініці та лікарем - наркологом в наркологічному диспансері.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснено, що для визначення наявності у особи стану, коли вона не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.), на момент укладення спірної угоди суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово- психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент її укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними (аналогічне роз'яснення міститься в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9).

Висновок експерта не має переваг перед іншими засобами доказування, він також підлягає дослідженню й перевірці, а фактичні дані, що містяться в ньому, оцінюються судом за загальними правилами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000, № 1489-111 :

психіатрична допомога - комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров'я осіб на підставах та в порядку, передбачених Законом України "Про психіатричну допомогу" та іншими законами, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд та медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади.

амбулаторна психіатрична допомога - психіатрична допомога, що включає в себе обстеження стану психічного здоров'я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, в амбулаторних умовах.

Ст. 10 даного Закону передбачено, що психіатрична допомога надається психіатричними закладами всіх форм власності, а також лікарями-психіатрами за наявності ліцензії, отриманої відповідно до законодавства. Медичні працівники, інші фахівці для допуску до роботи з особами, які страждають на психічні розлади, повинні пройти спеціальну підготовку та підтвердити свою кваліфікацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно до ст. 11 психіатричний огляд проводиться лікарем-психіатром на прохання або за усвідомленою згодою особи, щодо особи віком до 14 років (малолітньої особи) - на прохання або за згодою її батьків чи іншого законного представника.

Статтею 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000, № 1489-111 передбачено, що усвідомлена згода особи - це згода, вільно висловлена особою, здатною зрозуміти інформацію, що надається доступним способом, про характер її психічного розладу та прогноз його можливого розвитку, мету, порядок та тривалість надання психіатричної допомоги.

Відповідно до ст. 12 цього Закону амбулаторна психіатрична допомога надається лікарем-психіатром на прохання або за усвідомленою згодою особи.

Згідно ст. 27 виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного захворювання.

Лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів мають право відмовити у наданні психіатричної допомоги у разі відсутності підстав для її надання. Відмова у наданні психіатричної допомоги із зазначенням її причин фіксується у медичній документації за підписом особи чи її законного представника та лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів.

Відповідно до ст. 3 «Основ законодавства України про охорону здоров'я» від 19.11.1992 р. № 2801-ХІІ заклад охорони здоров'я - юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, основним завданням яких є забезпечення медичного обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.

Статтею 33 передбачено, що медична допомога надається відповідно до медичних показань професійно підготовленими медичними працівниками, які перебувають у трудових відносинах із закладами охорони здоров'я, що забезпечують надання медичної допомоги згідно з одержаною відповідно до закону ліцензією, та фізичними особами - підприємцями, які зареєстровані та одержали відповідну ліцензію в установленому законом порядку і можуть перебувати з цими закладами у цивільно-правових відносинах.

Згідно ст. 34 «Основ законодавства України про охорону здоров'я» лікуючий лікар - лікар закладу охорони здоров'я або лікар, який провадить господарську діяльність з медичної практики як фізична особа - підприємець і який надає медичну допомогу пацієнту в період його обстеження та лікування.

Відповідно до ст. 35-2 вторинна (спеціалізована) медична допомога - медична допомога, що надається в амбулаторних або стаціонарних умовах лікарями відповідної спеціалізації (крім лікарів загальної практики - сімейних лікарів) у плановому порядку або в екстрених випадках і передбачає надання консультації, проведення діагностики, лікування, реабілітації та профілактики хвороб, травм, отруєнь, патологічних і фізіологічних (під час вагітності та пологів) станів; направлення пацієнта відповідно до медичних показань для надання вторинної (спеціалізованої) медичної допомоги з іншої спеціалізації або третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги.

Надання вторинної (спеціалізованої) медичної допомоги забезпечують заклади охорони здоров'я.

З урахуванням на наведене огляд та надання психіатричної допомоги, здійснення амбулаторного лікування хворого мають лише лікарі - психіатри за наявності ліцензії, отриманої відповідно до законодавства та зареєстровані у встановленому законом порядку як субєкти підприємницької діяльності, а також лікарі - психіатри, що перебувають у трудових відносинах з психіатричними закладами.

Лікарі - психіатри повинні пройти спеціальну підготовку та підтвердити свою кваліфікацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (отримати сертифікат).

Виключно компетенцією лікаря - психіатра є встановлення діагнозу психічного захворювання. Лікар - психіатр має право відмовити у наданні психіатричної допомоги, у разі відсутності підстав для її надання.

За показами лікаря ОСОБА_12 він є лікарем психіатром вищої категорії, судовим експертом та працює сімейним лікарем в першій міській поліклініці та в Кременчуцькому наркологічному диспансері лікарем - наркологом. Огляд та надання психіатричної допомоги ОСОБА_1 він надавав приватно, картку амбулаторного хворого, яка була покладена в основу психіатричної експертизи, також складав як приватна особа. Він призначав медикаментозне лікування тривалістю 2 тижні, що могло вплинути на здатність ОСОБА_1 сприймати свої дії та керувати ними лише в травні 2009 року, а потім наступне призначення було лише після укладення договору.

Відповідно до єдиного реєстру атестованих судових експертів України ОСОБА_12 до складу атестованих судових експертів не входить.

За його особистими свідченнями він не обіймає посади лікаря - психіатра в жодній медичній психіатричній установі України. Ним та сторонами по справі не надано доказів реєстрації його як субєкта підприємницької діяльності та наявності у нього ліцензії на надання психіатричної допомоги, а отже відповідно він не має права на надання психіатричної допомоги, а саме здійснювати огляд та амбулаторне лікування. Документи, складені під час такої психіатричної допомоги є складеними всупереч діючому законодавству, а тому не можуть бути покладені в основу судової - психіатричної експертизи і сприймаються судом як неналежний доказ.

За таких обставин, лікар ОСОБА_12 не мав права на надання психіатричної допомоги та встановлення психіатричного діагнозу.

Висновки психолога Кременчуцької регіональної спілки психологів, психіатрів і наркологів України від 27.04.2010 року, 12.09.2011 року, від 18.08.2012 року та 02.04.2013 року, а також висновок психіатра без дати не є належними доказами, так як вони складені від імені громадської організації, яка позбавлена права на надання психіатричної допомоги та медичної допомоги, не є медичною установою, що має ліцензію на надання медичної психіатричної допомоги.

Виходячи з індивідуальної картки амбулаторного хворого першої міської поліклініки, вона складена сімейним лікарем, що обслуговує 12 дільницю. Зі слів лікаря ОСОБА_12І, перша поліклініка не має в своєму штаті лікаря - психіатра, а отже тривале надання медичної допомоги особі, яка має ознаки психічного захворювання та встановлення діагнозу психічного захворювання суперечить вимогам ЗУ «Про психіатричну допомогу».

За даними медичної картки амбулаторного хворого № 14226 з Кременчуцького обласного психоневрологічного диспансеру ОСОБА_1 звернулася за допомогою 12.04.2013 року. Під час огляду було встановлено, що вона орієнтована вірно, омани сприйняття не виявляє, мова по суті. Діагноз: невротичні розлади. Тривожно фобічний синдром. Запис від 17.04.2013 року - за станом здоровя може спостерігатися в консультативній групі.

А отже станом на момент огляду лікарем - психіатром спеціалізованої установи ознак психічного захворювання не виявлено. Крім того, її стан дозволяє їй спостерігатися консультативно, що спростовує і висновки, дані лікарем першої міської поліклініки і лікарем ОСОБА_12

Крім того, повне усвідомлювання значення своїх дій та здатність керувати ними з 2008 і по цей час також підтвердили чоловік позивачки ОСОБА_7, син позивачки ОСОБА_11, відповідачка ОСОБА_2, онук позивачки ОСОБА_8 та інші свідки по справі як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідачки по справі. Вони зазначали, що позивачка до 2010 року самостійно їздила на заробіток до Росії і торгувала там на ринку, по цей час шиє на замовлення, самостійно їздить та працює на дачі, порається по господарству, готує та обслуговує не тільки себе, а також чоловіка, ходить до магазину та здійснює покупки.

Повна адекватність та здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними було підтверджено нотаріусом ОСОБА_3 Ця обставина також підтверджена виданою на імя довіреної особи позивачки - ОСОБА_4 нотаріально завіреної довіреності на представлення інтересів в суді, при видачі якої нотаріус ОСОБА_16 також не сумнівався в повній дієздатності ОСОБА_1.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України., обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Так рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 29.04.2013 року по справі № 1601/12848/2012, що набуло чинності, за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_8 про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_4 від 08.10.2009 року встановлено, що ОСОБА_1 на момент укладення спірного договору усвідомлювала, що переоформляє квартиру АДРЕСА_4 на свою доньку ОСОБА_2. При укладенні та підписанні договору дарування позивач ОСОБА_1 мала повну цивільну дієздатність, а тому повністю усвідомлювала свої дії, її волевиявлення, як учасника правочину було вільним, відповідало її внутрішній волі і було спрямовано на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором дарування від 08.10.2009 року.

За таких обставин, факт усвідомлення ОСОБА_1 значення своїх дій та здатність ними керувати під час укладання договору дарування від 08.10.2009 року встановлено судом, а тому не підлягає доказуванню знову.

Відповідно до висновку акту судово-психіатричного експерта № 602 від 27.11.2014 року ОСОБА_1 на даний час страждає психічним розладом у вигляді судинної деменції. Ступень недоумства у досліджуваної на даний час такий, що істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Також встановлено, що станом на 08.10.2009 року взаємообтяжуюча комбінація психічних розладів позбавляла ОСОБА_1 можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Перший пункт експертного висновку не містить категоричного висновку на те, що ОСОБА_1 на даний час не здатна усвідомлювати значення свої дій. Це висновок зроблений за результатами особистого дослідження експертів в 2014 році та вказує на те, що психічний стан ОСОБА_1 поліпшився порівняно з 2009 роком та суперечить їх власному висновку про те, що в 08.10.2009 року ОСОБА_1 не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Наведене вказує, що стан ОСОБА_1 з часом покращився і на день її огляду вона була в стані, який не вказує на нездатність нею повністю не розуміти значення своїх дій та керувати ними. Висновок експертів про нездатність розуміти значення своїх дій та можливість керувати зроблена без будь-якого дослідження ОСОБА_1 саме 08.10.2009 року, на підставі дослідження висновків психологів та експерта громадської організації та карток амбулаторного хворого, всі документи, огляди та дослідження яких проведені всупереч вимогам ЗУ «Про психіатричну допомогу», а тому привели к незаконному використанню цих документів під час проведення експертизи і є висновком, що ґрунтується на припущеннях та дослідженнях стану позивачки до та після дати укладення договору.

ОСОБА_1Г подала позов та в подальшому надала пояснення, в яких зазначила, що договір дарування квартири від 08.10.2009 року укладений внаслідок обману зі сторони відповідачки. До і під час укладенні договору вона знаходилась під психологічним тиском відповідачки. Підписуючи договір дарування діяла добровільно, без примусу та тиску, вважала, що підписує договір довічного утримання, а не дарування і що квартира залишиться у її власності до самої смерті. Захотіла повернути собі квартиру приблизно десь через два роки, коли взаємовідносини з відповідачкою погіршились.

Вищенаведене також підтвердив і чоловік позивачки - ОСОБА_7

Під час надання пояснень ОСОБА_1 зазначала, що цілком розуміла те, що вона оформлює договір про передачу квартири дочці, але вона помилялась в юридичній природі договору. В поясненні не посилається на те, що вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ним під час укладення договору дарування.

ОСОБА_7 також підтвердив, що рішення про передачу квартири дочці приймалось ними разом, після тривалих роздумів, без будь-якого тиску, але вони з дружиною помилилися щодо юридичної природи договору. Вважає, що ввів в оману дружину нотаріус, якій не розяснив всіх наслідків цієї угоди.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 225 ЦК України ... правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення свої дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

ОСОБА_1 не визнана судом недієздатною або обмежено дієздатною, а отже має право на подання позову про визнання договору недійсним.

Матеріали справи, обставини, що викладені в акті судової психіатричної експертизи не містять доказів того, що саме 08.10.2009 року ОСОБА_1 знаходилась у стані, коли вона не в змозі була розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, передбачених ст.61 цього Кодексу. Згідно п.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано суду належних, допустимих, безспірних і достовірних доказів, підтверджуючих те, що ОСОБА_1 була введена в оману відповідачем ОСОБА_2 щодо природи правочину, обставин, які впливають на його вчинення.

Посилання позивача на те, що відповідач нібито гарантувала їм постійний догляд після оформлення договору вказує на мотиви, якими керувалась ОСОБА_1 при його оформленні, однак не має істотного значення і не доводить того, що правочин був вчинений під впливом обману. Крім того, обовязок повнолітніх дітей щодо утримання непрацездатних батьків, що потребують матеріальної допомоги, передбачений ст. 202 СК України.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, а також з урахуванням думки відповідача, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 14, 57 59, 60, 208, 209, 212 215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Автозаводський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга, подана після закінчення строків апеляційного оскарження, залишається без розгляду, якщо апеляційний суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку.

СУДДЯ: