№ 2/359/398/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.03.2015 року Бориспільський міськрайонний суду Київської області в складі:

головуючої судді Саган В.М.

при секретарі Репа А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який під час розгляду справи уточнив, та в якому просив стягнути солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суму заборгованості за договором позики у розмірі 4 322 816, 48 гривень.

В судовому представник позивача ОСОБА_4 письмовий текст позовної заяви підтримав та пояснив суду, що 08 травня 2007 року ОСОБА_2 взяла у ОСОБА_1 в позику гроші в сумі 115 000 доларів США для будівництва будинку по АДРЕСА_2 про що видала власноручно написану розписку. Згідно розписки ОСОБА_2 зобов'язалася повернути позивачеві ОСОБА_1 прийняті в борг кошти до 08 травня 2014 року. Після спливу терміну повернення коштів ОСОБА_2 кошти позивачеві не повернула. Також, представник позивача ОСОБА_4 пояснив, що при отриманні коштів ОСОБА_2 запевняла, що кошти їй необхідні для будівництва будинку по вул. АДРЕСА_2 в якому вона буде жити разом зі своїм чоловіком. Коли позивач давав відповідачці у позику кошти, остання була у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано 07 вересня 2010 року. Оскільки ОСОБА_2 брала кошти на потреби своєї сім?ї, крім того, вона могла зареєструвати право власності на збудований будинок по АДРЕСА_2 на свого колишнього чоловіка ОСОБА_3 з метою уникнення відповідальності та неповернення коштів позивачеві, то на думку представника позивача є очевидним, що зобов?язання за договором позики від 08 травня 2007 року по поверненню коштів ОСОБА_1 також виникли і у ОСОБА_3, який повинен нести солідарну відповідальність за зобов?язанням ОСОБА_2 з повернення боргу незважаючи на те, що на даний час шлюб між ними розірвано. Пояснив, що доказів на підтвердження використання ОСОБА_2 отриманих в борг коштів на будівництво будинку по вул. АДРЕСА_2 у нього немає.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, подала суду заяву, в якій просила суд розглянути справу у її відсутність на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 позов не визнали. Заперечуючи проти позову пояснили суду, що будинок АДРЕСА_2 збудований ОСОБА_3 Анатолієвичем разом з ОСОБА_2 під час шлюбу. Будинок збудовано за спільні кошти подружжя, а також за особисті кошти ОСОБА_3, що були отримані внаслідок продажу набутої до шлюбу квартири за адресою АДРЕСА_1. Будь-яких запозичених коштів під час будівництва будинку АДРЕСА_2 Кисляк ОСОБА_6, як і ОСОБА_2, не залучали. Вперше про існування розписки ОСОБА_2 про позику коштів у ОСОБА_1, як і про існування коштів на депозитному рахунку колишньої дружини, ОСОБА_3 дізнався лише у 2012 році під час розгляду цивільної справи № 1005/2241/2012, що розглядалася Бориспільським міськрайонним судом за його позовом до ОСОБА_2 про визнання права на частку у спільному майні подружжя. Під час розгляду тієї справи ОСОБА_2 подала суду зустрічний позов про визнання майна особистою приватною власністю та обгрунтувала свої вимоги тим, що хоча шлюб між нею та ОСОБА_3 розірвано 7 вересня 2010 року, спільне проживання та ведення спільного господарства ними було припинено у жовтні 2006 року, кошти на будівництво спірного будинку були позичені нею у її батька - ОСОБА_1 в день продажу останнім 2-ох кімнатної квартири, про що може свідчити її власноручна розписка від 08.05.2007 року, а також довідка про відкриття рахунків в ВАТ АБ «Укргазбанк» та виписки по рахунках. Однак, Апеляційний суд Київської області у своєму рішенні від 18 вересня 2013 року дані докази оцінив як не належні, оскільки вони не можуть безспірно доводити як тієї обставини, що саме кошти виручені батьком відповідачки від продажу квартири, були покладені нею на депозитні рахунки, так і того, що кошти з депозитних рахунків витрачались на будівництво будинку, оскільки вони знімались з рахунків і цільове призначення їх не доведено. З такою позицією Апеляційного суду погодився Вищий спеціалізований суд України, який своєю ухвалою від 5 лютого 2014 року відхилив касаційну скаргу ОСОБА_7 та залишив без змін рішення Апеляційного суду Київської області від 18 вересня 2013 року. За вказаних обставин стверджувати, що кошти з рахунку ОСОБА_2 використовувалися в інтересах сім?ї немає ніяких підстав. Вважають, що має місце змова між позивачем ОСОБА_1 та його донькою відповідачкою ОСОБА_2 під час якої остання намагалася позбавити ОСОБА_3 права на частку у спільному майні подружжя. Саме під час судового спору про право на частку у спільній сумісній власності подружжя з?явилася на світ розписка про начебто позичені у батька кошти та вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на весь збудований у шлюбі будинок. Тепер же позивач, використовуючи банківські роздруківки про рух коштів по депозитних рахунках відповідачки, яку міг отримати тільки від своєї доньки - відповідачки, а також видану йому останньою боргову розписку, намагається стягнути з ОСОБА_3 солідарно кошти, які начебто надав своїй доньці ОСОБА_2. Вважають, що має місце імітація спору між батьком та донькою з метою стягнення з ОСОБА_3 грошей, до яких останній не має ніякого відношення. Стверджують, що ОСОБА_3 не укладав договору позики з ОСОБА_1 та не отримував від нього будь-яких коштів. ОСОБА_3 не укладав будь-яких договорів ні з ОСОБА_1 ні з ОСОБА_2, за яким би він прийняв на себе зобов?язання відповідати солідарно перед кредиторами за особистими зобов?язаннями ОСОБА_2. Договір позики є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника як сторони договору. Тому, навіть у тому разі, якщо ОСОБА_2 дійсно уклала зі своїм батьком ОСОБА_1 договір позики, в силу положень чинного закону у ОСОБА_3 не виникло зобов?язань за цим договором. Тому вважають вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 заявленими безпідставно.

Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши докази у справі в їх сукупності, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Як встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 липня 2004 року по 07 вересня 2010 року.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 18 вересня 2013 року, справа № 1005/2241/2012, провадження 22-ц/780/4004/13, задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, визнано домоволодіння АДРЕСА_2 Київської області спільним сумісним майном подружжя та визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину вказаного домоволодіння. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 лютого 2014 року, справа № 6-42765св13, рішення Апеляційного суду Київської області від 18 вересня 2013 року залишено без змін.

Відповідачка ОСОБА_2 доводиться донькою позивачу ОСОБА_1.

08 травня 2007 року ОСОБА_2 видала ОСОБА_1 власноручно написану розписку про те, що отримала у борг гроші в сумі 115 000 доларів США для будівництва будинку по АДРЕСА_2 Згідно змісту розписки ОСОБА_2 зобов'язалася повернути ОСОБА_1 прийняті в борг кошти до 08 травня 2014 року.

Після спливу терміну повернення коштів ОСОБА_2 кошти позивачеві не повернула.

Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Згідно ч. 2 ст. 60 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Разом з цим, представник позивача ОСОБА_4 подав до суду ксерокопію боргової розписки ОСОБА_2 від 08 травня 2007 року, яка не завірена в установленому законом порядку. На вимогу суду надати для огляду оригінал розписки ОСОБА_4 повідомив суду про те, що в його розпорядженні відсутній оригінал даного письмового доказу, однак дана боргова розписка досліджувалася судом при розгляді справи № 1005/2241/2012, провадження 22-ц/780/4004/13, тому у суду є достатні підстави вважати ксерокопію розписки належним доказом.

Згідно ч. 1 ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки позивачем та його представником не надано суду оригіналу письмового доказу, на який позивач посилається як на доказ існування обставин, що стали підставою для заявлених вимог, позов про стягнення солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суму заборгованості за договором позики у розмірі 4 322 816, 48 гривень задоволенню не підлягає в зв'язку з недоведеністю.

Окрім вказаного, відмовляючи у задоволенні позову про стягнення солідарно з ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 4 322 816, 48 гривень за договором позики, що укладався ОСОБА_1 з ОСОБА_2 під час перебування останньої в шлюбі з ОСОБА_3 Анатолієвичем, суд виходить з такого.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Разом з цим, чинним цивільним законодавством не передбачено солідарної відповідальності одного із подружжя за договором позики, що укладений іншим подружжям.

Суддями Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України затверджена Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин, яка була підготовлена суддею Верховного Суду України Д.Д. ЛУСПЕНИКОМ та головним консультантом відділу узагальнення судової практики управління вивчення та узагальнення судової практики З.П. МЕЛЬНИК, к.ю.н. зазначено, що положення ст. 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника як сторони договору (ч. 1 ст. 1054 ЦК). Ця правова позиція підтверджена й судовою практикою Верховного Суду України, яка міститься в щорічних Правових позиціях, що регулярно надсилаються судам.

Оскільки ОСОБА_1 не укладав договору позики з ОСОБА_3 та не передавав, а останній, відповідно, не отримував від позивача будь-яких коштів, ОСОБА_3 не укладав будь-яких договорів ні з ОСОБА_1 ні з ОСОБА_2 про прийняття на себе зобов?язання відповідати солідарно перед кредитором за зобов?язанням ОСОБА_2, договір позики є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника як сторони договору, у ОСОБА_3 не виникло зобов?язань по поверенню боргу, навіть у тому разі, якщо ОСОБА_2 дійсно уклала зі своїм батьком ОСОБА_1 договір позики.

Суд критично оцінює твердження представника позивача ОСОБА_4 про те, що надані позивачем ОСОБА_1 відповідачці ОСОБА_2 в борг кошти були використані саме для будівництва будинку АДРЕСА_2, оскільки у судовому засіданні представником позивача було заявлено, що доказів на підтвердження такого твердження у нього немає, а тому надати такі докази суду він не може. Крім того, суд погоджується з висновком Апеляційного суду Київської області, що міститься у рішенні від 18 вересня 2013 року, та з яким погодився Вищий спеціалізований суд України у своїй ухвалі від 05 лютого 2014 року, за яким власноручно складена ОСОБА_2 розписка від 08.05.2007 року про отримання від свого батька ОСОБА_1 в борг коштів, а також довідка про відкриття рахунків в ВАТ АБ «Укргазбанк» та виписки по рахунках є не належними доказами, оскільки не можуть безспірно доводити як тієї обставини, що саме кошти виручені ОСОБА_1 від продажу квартири, були покладені ОСОБА_2 на депозитні рахунки, так і того, що кошти з депозитних рахунків витрачались на будівництво будинку, оскільки вони знімались з рахунків і цільове призначення їх не доведено.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 214 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Виходячи з наведеного, керуючись та ст.ст. 11, 15, 16, 527, 541, 1046, 1047, 1049 ЦК України, судова практики Верховного Суду України розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин, ст.ст. 8, 10, 11, 60, 62-64, 212-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суми заборгованості за договором позики у розмірі 4 322 816, 48 гривень відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: