У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом. Зазначала, що 18 серпня 2009 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого вона передала останній 4 000 доларів США зі сплатою 3 % щомісяця від суми позики. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2013 року стягнуто з відповідача на її користь суму основного боргу та процентів. Посилаючись на те, що вказане рішення було виконане лише 9 вересня 2014 року, просила стягнути проценти за користування коштами та курсову різницю.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_3 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд входив із того, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2013 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму основного боргу та процентів, у зв'язку з чим зобов'язальні відносини між сторонами припинилися. Крім того, зазначив, що курсова різниця, яку просила стягнути позивач, не є збитками, тому погодився із висновками суду першої інстанції про відмову у прозові і в цій частині.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Судами встановлено, що 18 серпня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого вона передала останній 4 000 доларів США зі сплатою 3 % щомісяця від суми позики.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2013 року стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_3 суму основного боргу та процентів. Зазначене рішення суду було виконане 19 вересня 2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст. ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України. Зокрема, згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Ухвалення судом рішення про стягнення боргу, який не повернуто, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним зобов'язання та не позбавляє позичальника права вимагати покладення на останнього відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, зокрема, стягнення процентів за користування коштами до їх повернення з часу поза межами періоду, за який вони стягнуті рішенням у іншій справі.

При вирішенні спору апеляційний суд наведеного не врахував, дійшовши висновку, що зобов'язання за договором позики припинилося, не взяв до уваги час сплати коштів на погашення заборгованості.

Частиною 2 ст. 533 ЦК України встановлено, що офіційний курс валюти визначається на день платежу.

Виходячи із того, що на час виконання рішення і сплати гривневого еквівалента отриманих відповідачем доларів США курс цієї валюти зріс, то право позивача на отримання еквівалентної переданим доларам США суми порушене і для його відновлення останній мусить зробити витрати, які є збитками в розумінні п. 2 ч. 1 ст. 22 ЦК України.

Саме цими обставинами обґрунтовувались вимоги ОСОБА_3

Однак апеляційний суд на вказане уваги не звернув, дійшов передчасного висновку про те, що курсова різниця, яку просить стягнути позивач, не може вважатись шкодою.

Вказані порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179, 212 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, в зв'язку з чим ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною і обґрунтованою, тому в силу ст. 338 ЦПК України, вона підлягає скасуваннюз передачею справи на новий розгляд до цього суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко Г.І. Мостова М.І. Наумчук