АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8512/15 Справа № 2-43/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Черненкова Л.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Глущенко Н.Г., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Хлус Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2011 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

01 лютого 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із зазначеним позовом, за яким просив суд стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача заборгованість по кредитному договору № 218500-CRED від 01.04.2008 року в сумі 27 325,72 грн. та судові витрати. В обґрунтування позову посилався на те, що відповідно до укладеного договору № 218500-CRED від 01.04.2008 року ОСОБА_3 отримала строковий кредит у розмірі 25 000 грн. шляхом перерахування кредитних коштів на картрахунок № 719535 відкритий Приватбанком зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25.03.2010 року. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється за Графіком погашення кредиту та процентів. У порушення умов договору позичальник належним чином свої зобовязання не виконувала у звязку з чим у позивача виникло право достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Станом на 16.07.2009 року позичальник має заборгованість у сумі 27 325 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 21 469,21 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом 4317,19 грн.; а також штрафи: 250 грн. штраф (фіксована частина), 1289,32 грн. штраф (процентна складова). Зобовязання за вказаним договором забезпечено договором поруки № 218500-cred-1 від 01.04.2008 року укладений з поручителем ОСОБА_4 Зобовязання за вказаним кредитним договором забезпечено договором поруки № 218500-cred-2 від 01.04.2008 року укладений з поручителем ОСОБА_2 Вимога, що була предявлення до поручителя щодо виконання забезпечення зобовязання, залишена без задоволення. 24 грудня 2010 року позивач звернувся до суду із заявою про уточнення позовних вимог, в якій збільшив позовні вимоги до 46656,88 грн., посилаючись на те, що станом на 21.12.2010 року позичальник має заборгованість у сумі 45 656,88 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 21 469,21 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом 21775,43 грн.; а також штрафи: 250 грн. штраф (фіксована частина), 2162,24 грн. штраф (процентна складова). Позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на користь Приватбанку заборгованість у розмірі 45 656,88 грн. за кредитним договором № 218500-CRED від 01.04.2008 року та судові витрати у розмірі 456,57 грн. судовий збір та 120 грн. витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду судового процесу (а.с.45-46).

Заочним рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2011 року ухвалено: позовні вимоги задовольнити повністю; стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 218500-СRED від 01.04.2008 року в сумі 45656,88 грн., судовий збір 456,57 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення 120 грн., а всього 46233,45 грн.

Додатковим рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2015 року внесено доповнення в заочне рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2011 року, а саме: заборгованість в розмірі 45656,88 грн., яка складається з наступного 21469,21 грн. заборгованість за кредитом; 21775,43 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи до пункту 8.6 умов та правил надання банківських послуг: 250 грн. штраф (фіксована частина), 2162,24 грн. штраф (процентна складова).

Ухвалою Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2015 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на неповне зясування обставин, які мають значення для справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, міський суд виходив з того, що 01 квітня 2008 року між ЗАТ КБ „ПриватБанк (з 17.07.09 року Публічне акціонерне товариство) і ОСОБА_3. було укладено кредитний договір № 218500-СRED про надання кредиту на суму 25000 грн. під 30 відсотки річних за користування кредитом строком по 25.03.2010 року. В забезпечення позову в той же день були укладені 2 договори поруки, поручителями виступили ОСОБА_4 та ОСОБА_2 Позивач повністю виконав умови кредитного договору. З березня 2009 року ОСОБА_3 перестала розраховуватися за кредит. Заборгованість по кредиту склала на 16.07.2009 року 27325,72 грн. Станом на 21.12.2010 року заборгованість склала 45656,88 грн., в тому числі заборгованість за кредитом 21469,21 грн., заборгованість по відсоткам 21775,43 грн., штраф 250 грн. і штраф 2162,24 грн. Відповідачем ОСОБА_3 порушені п.2.2.2, 2.2.3, 2.2.4. кредитного договору. Відповідачкою не погашалася заборгованість ані по тілу кредиту, ні по відсотках відповідно до п.3.1.договору. За порушення вимог п.3.1 договору передбачена п.3.2 підвищена відповідальність. Крім того, п.5.10 договору передбачена відповідальність за порушення строків платежів, штрафи 250 грн. та 5% від суми позову. Розрахунок заборгованості відповідає умовам кредитного договору. При наданні кредиту були укладені два договори поруки. П.12 договорів поруки встановлений 5-річний строк позовної давності. Позивач вчасно, в строки, передбачені договором, звернувся до відповідачів. Тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Однак повністю погодитись з таким висновком суду не можна за наступними підставами.

За правилами ст.ст. 526,530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обіг або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Встановивши, що кожен з поручителів уклали з банком окремі договори поруки, суд першої інстанції безпідставно застосував солідарну відповідальність всіх поручителів з боржником перед банком.

Відповідно до частини 1 статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно з частиною 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як доказ установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Так, стягуючи заборгованість з поручителів та позичальника солідарно суд першої інстанції не зясував чинність поруки на час розгляду справи.

В пункті 24 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснено, що при вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. Предявленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і предявлення до нього позову. При цьому в разі предявлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

З наведеного вище вбачається, що судом першої інстанції не надано повну та обєктивну оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами, та не в повній мірі досліджено обставини справи, не визначено строк закінчення кредитного договору та договорів поруки, та не взято до уваги момент настання вимоги банку до боржника та поручителів.

Рішення суду не відповідає вимогам ст.ст.214-216, 88 ЦПК України також в частині стягнення судових витрат у солідарному порядку, зокрема, - суд, ухвалюючи рішення проти кількох відповідачів, повинен зазначити, в якій частині рішення стосується кожного з них, або зазначити, що обов'язок чи право стягнення є солідарним; розподіл судових витрат не можна провадити у солідарному порядку, оскільки відповідно до вимог статей 541, 1190 ЦК України, яким передбачений солідарний порядок стягнення коштів, судові витрати не є зобовязаннями сторін та судові витрати не відносяться до суми кредитних зобовязань; розподіл судових витрат здійснюється відповідно до умов ст. 88 ЦПК України, де зазначено, що судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в цій нормі не зазначена можливість стягнення судових витрат в солідарному порядку.

Вирішуючи спір, суд у порушення вимог ст. ст. 213, 214, 215 ЦПК України на зазначені обставини та вимоги закону уваги не звернув, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, яка підлягає застосуванню.

Колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду підлягає скасуванню в частині задоволеного позову до поручителів та стягнення з них судових витрат з ухваленням нового рішення на підставі п.п.1-4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з наступних підстав.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з кредитних правовідносин щодо дострокового повернення кредитних коштів.

Встановлено колегією суддів і це підтверджено матеріалами справи, що відповідно до укладеного кредитного договору № 218500-CRED від 01.04.2008 року між ЗАТ КБ „ПриватБанк (з 17.07.09 року змінена назва на ПАТ КБ «ПриватБанк»), як кредитодавцем і ОСОБА_3, як позичальником, остання отримала строковий кредит у розмірі 25 000 грн. шляхом перерахування кредитних коштів на картрахунок № 719535 відкритий кредитодавцем зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25.03.2010 року. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється за Графіком погашення кредиту та процентів. Пунктом 5.7 обумовлений сторонами строк позовної давності терміном 5 років (а.с.6-9).

З березня 2009 року ОСОБА_3 перестала розраховуватися за кредит, що підтверджено розрахунком позивача (а.с.5) та особовим рахунком позичальника (а.с.178-244). У порушення умов договору позичальник належним чином свої зобовязання не виконувала у звязку з чим у позивача виникло право достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Звернувшись до суду 31 січня 2010 року згідно поштового штемпеля на конверті (а.с.17) з даним позовом позивач зазначив, що станом на 16.07.2009 року позичальник має заборгованість у сумі 27 325 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 21 469,21 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом 4317,19 грн.; а також штрафи: 250 грн. штраф (фіксована частина), 1289,32 грн. штраф (процентна складова).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що кредитодавець скориставшись своїм правом достроково вимагати повернення всієї суми кредиту станом на 16.07.2009 року, тоді як за кредитним договором кінцевий термін повернення 25.03.2010 року, тим самим змінив строк виконання основного зобовязання на 16.07.2009 року.

Зобовязання за вказаним кредитним договором забезпечено договором поруки № 218500-cred-1 від 01.04.2008 року укладений позивачем з поручителем ОСОБА_4 (а.с.9), за умовами якого не встановлено строк припинення поруки.

Зобовязання за вказаним кредитним договором забезпечено договором поруки № 218500-cred-2 від 01.04.2008 року укладений позивачем з поручителем ОСОБА_2 (а.с.9 зворот), за умовами якого не встановлено строк припинення поруки.

Згідно Правовим Позиціям Верховного Суду України у справі № 6-125цс14 від 17 вересня 2014 року, які є обовязковими для застосування їх судами, - відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Пред'явленням вимоги до поручителя є пред'явлення до нього позову. Установивши, що договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобовязань боржника за кредитним договором, та що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, який був змінений відповідно до кредитного договору, не предявив протягом шести місяців позову до поручителя про виконання зобовязання, суд дійшов правильного висновку про те, що зобовязання за договором поруки припинилися.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку колегія суддів дійшла висновку, що оскільки позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до поручителів про погашення заборгованості не було пред'явлено в межах передбаченого законом шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобовязання, який був змінений позивачем у звязку з вимогою дострокового виконання кредитного зобовязання, початок перебігу якого обчислюється з 16.07.2009 року та сплив якого настав 16.01.2010 року, а з позовом позивач звернувся до суду 31.01.2010 року, то у позові до відповідачів, як поручителів, слід відмовити з підстав того, що зобовязання за договорами поруки припинилися.

Правових підстав для відмови у задоволенні позову в повному обсязі колегія суддів не вбачає, оскільки в межах доводів апеляційної скарги таких підстав не встановлено, тому в іншій частині рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Так, згідно уточненим позовним вимогам банку від 24 грудня 2010 року станом на 21.12.2010 року заборгованість позичальника за вказаним кредитним договором склала 45656,88 грн., в тому числі заборгованість за кредитом 21469,21 грн., заборгованість по відсоткам 21775,43 грн., штраф 250 грн. і штраф 2162,24 грн.

За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до вимог ст. ст. 549 - 552 ЦК України.

Згідно зі ст.ст. 549,550 ЦК України неустойкою є штраф або пеня, та право на неї виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданим невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Аналізуючи докази у справі, а також дослідивши витребувану у позивача кредитну справу за вказаним кредитним договором (а.с.156-177), особистий рахунок позичальника (а.с.178-244) колегія суддів дійшла висновку, що доводи апелянта про те, що кредитна заборгованість погашена позичальником шляхом передачі кредитодавцю в серпні 2008 року майна на загальну суму 47 074,15 гривень і надання ОСОБА_3 згоди на його реалізацію для дострокового задоволення вимог банку в повному обсязі, - є недоведеним, оскільки це не підтверджується належними та допустимими доказами у справі.

Наданий відповідачем суду акт прийому-передачі від 02 вересня 2008 року (а.с.90-91) не містить печатки банку, не містить доказів відношення до кредитного договору № 218500-CRED від 01.04.2008 року, укладеного між ЗАТ КБ „ПриватБанк і ОСОБА_3, а таким чином, апеляційним судом не приймається як доказ у справі.

Крім того, апеляційному суду позичальником надіслано «протокол согласования» від 02.12.2015 року між нею та банком, однак з цього також не вбачається за якими кредитними зобовязаннями сторони дійшли згоди, та з урахуванням того, що ці дії спрямовані на погашення кредитної заборгованості в строк до 02.01.2016 року та після ухваленого рішення суду щодо стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника, то підстав для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині колегія суддів не вбачає.

На підставі ст. 88 ЦПК України ч.5, - якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, то відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що у задоволенні позову до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 відмовлено, то понесені судові витрати позивачем за рахунок цих відповідачів не компенсуються.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.316, ч.1 ст.218 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2011 року скасувати в частині солідарного стягнення заборгованості по кредиту та судових витрат з ОСОБА_4, ОСОБА_2 з ухваленням нового рішення в цій частині.

Відмовити у задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до поручителів ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В іншій частині заочне рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_5