Справа № 635/94/15-ц
Провадження по справі № 2/635/778/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2015 року Харківський районий суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Бобко Т.В.

секретар судових засідань ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Покотилівка Харківського району Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,-

В с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом, яким просить стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти в сумі 1286 гривень щомісячно, починаючи з 20 січня 2012 року, а також витрати на послуги адвоката у звязку з наданням правової допомоги у розмірі 1500 гривень.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому Відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського районного управління юстиції Харківської області 23 січня 2008 року, актовий запис №23. Від шлюбу мають дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з позивачем. Відповідач з 2008 року матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, хоча є працездатним та має можливість утримувати сина, має дім та квартиру. Зазначає, що щомісячні витрати на дитину складаються з наступного: витрат на харчування дитини від 1500 гривень, витрат на одяг, взуття, ремонт взуття та одягу, панчохи, білизна від 400 гривень, витрат на миючі засоби 120 гривень, витрат на Інтернет 210 гривень, витрат на проїзд дитини до школи 310 гривень, а також витрат на шкільні зошити, ніші канцелярські товари для школи, ліки, вітаміни, стрижки, вартість театру, кіно, а всього мінімальні витрати на дитину складають більше 2540 гривень. Позивач регулярно, щомісячно зверталася до відповідача із проханням сплачувати аліменти на утримання дитини, однак останній лише дава обіцянки. Враховуючи ту обставину, що відповідач не надає коштів на утримання неповнолітньої дитини, позивач вважає, що має право на їх стягнення в судовому порядку, при цьому адвокатом ОСОБА_5А, до якої звернулася позивач за юридичною допомогою, було розяснено, що остання зможе отримали аліменти лише за останні три роки та порекомендувала звернутися до суду. Оскільки відповідач має нерегулярний дохід, позивач вважає за необхідне стягнути аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку з 20 січня 2012 року до досягнення дитиною повноліття.

Позивач позовні вимоги підтримала та, будучи допитаною в якості свідка в порядку ст. 184 ЦПК України пояснила, що відповідач перестав надавати допомогу на дитину після розірвання шлюбу, вона неодноразово зверталася до нього із проханням отримати допомогу, однак отримувала відмову, відповідач гроші на утримання дитини не надає, участі у вихованні не приймає, не заперечувала, що останній дарував подарунки дитині на день народження, а також придбав канцелярські товари на суму близько 200 гривень. Позивач офіційно не працює, проживає разом з сином та донькою, її середній заробіток становить близько 2000 гривень.

Представник позивача ОСОБА_6, який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивача, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідач у судовому засідання позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 400 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття, надав суду письмові заперечення, в яких зазначив наступне. Весь час, починаючи із дня народження дитини по теперішній час відповідач не припиняв її утримувати та матеріально забезпечувати, постійно приймає участь у її вихованні, догляді, намагається надати їй повноцінне батьківське піклування та турботу, щодня прикладає зусилля у вирішенні її повсякденних питань та проблем, не зважаючи на те, щомісячно надавав гроші на утримання дитини, що не проживає з дитиною спільно, а тому твердження позивача щодо ненадання відповідачем матеріальної допомоги на утримання дитини є необґрунтованими та не доведеними належними і допустимим доказами. Крім того у період з 2010 по 2011 рік дитина зі згоди позивача проживала з відповідачем. Зазначає, що вимоги позивача про стягнення аліментів на утримання дитини за останні три роки не відповідають вимогам закону, оскільки жодних належним та допустимих доказів вжиття позивачкою заходів щодо одержання аліментів з відповідача, а також щодо ухилення останнього від їх сплати позивачем не надано. Неподання позивачем позову про стягнення аліментів протягом семи років з моменту розірвання шлюбу також свідчить про участь відповідача в утриманні дитини. Відповідач зазначає, що допомагає синові не лише матеріально, а і в натуральній формі, а саме купив йому мобільний телефон, багато швидкісний велосипед, електронну книгу для навчання, одяг, канцтовари. Протягом тривалого часу сторони не можуть досягнути домовленості щодо способу виконання відповідачем обовязку з утримання дитини, оскільки позивач вимагає надавати таку допомогу виключно у грошовій формі, однак, відповідач не має довіри до позивача, з приводу того, що кошти будуть спрямовані саме на утримання дитини, а тому не заперечує надавати таку допомогу в натуральній формі. Крім того, позивачем, при предявленні позову до суду, не були враховані всі обставини, передбачені ст. 182 СК України, а саме: матеріальне становище відповідача, який є безробітним та має мінливий, нерегулярний дохід, а тому не зможе забезпечити сплату аліментів у розмірі 1286 гривень, стан здоровя відповідача, у якого в 2013 року було виявлене хронічне обструктивне захворювання легень та ряд інших хронічних захворювань, а також інші обставини, якими є тривала хворобі матері відповідача та її поховання. Таким чином позивач, в порушення вимог ст. 141 СК України, намагається усі витрати по утриманню дитини покласти на відповідача, вважає розмір аліментів, який позивач просить стягнути на утримання неповнолітньої дитини необґрунтовано завеликим. Вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу відповідач не визначає повністю, оскільки в матеріалах справи відсутні дані щодо допущення ОСОБА_5 до участі у розгляді справи як особи, яка надає правову допомогу на підставі ухвали суду, крім того відсутні докази на підтвердження складу та розміру таких витрат.

Крім того, будучи допитаним у якості свідка відповідно до ст. 184 ЦПК України, відповідач пояснив, що підтримував спілкування с сином до грудня 2014 року, до цього часу постійно давав сину кишенькові гроші, купував продукти харчування, водив його в кафе, поповнював телефонний рахунок, за останні три роки подарував йому велосипед, електронну книжку, компютер та два мобільні телефони, завжди займався лікуванням сина. Відповідач має нерегулярний заробіток, який складає максимум 1500 гривень в місяць, квартиру АДРЕСА_1, яка залишилася після смерті матері в оренду нікому не надає, доходу від зазначеної квартири немає.

Представник відповідача ОСОБА_7, яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні підтримала заперечення відповідача та просила стягнути з твідповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 400 гривень.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позовну заяву такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 23 січня 2008 року між сторонами розірваний шлюб, про що видане свідоцтво про розірвання шлюбу серії 1-ВЛ №063994 від 22 лютого 2008 року.

Від шлюбу у сторін народилася дитина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком дитини записаний відповідач по справі (свідоцтво про народження серії 1-ВЛ №193376, видане Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Харківського обласного управління юстиції 30 жовтня 2001 року.

Судом встановлено, що дитина проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_2, відповідач з сімєю не проживає, що не заперечується сторонами по справі.

Згідно зі ст.180 Сімейного Кодексу України, батьки повинні утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст..181 Сімейного Кодексу України у разі відсутності домовленості між сторонами щодо обрання способу виконання обов'язку утримувати дитину, питання щодо стягнення аліментів і визначення їх розміру вирішується судом.

Аналогічна правова позиція викладена у п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 року „ Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", відповідно до якого, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

В ході судового розгляду з пояснень сторін та свідків судом встановлено, що відповідач не спілкується з дитиною та не надає допомогу на її утримання з січня 2015 року, що також не заперечувалася відповідачем у судовому засіданні. Ненадання відповідачем допомоги на утримання дитини підтверджується також поясненнями у судовому засіданні свідка ОСОБА_8, яка донькою позивача та постійно проживає разом з нею. З пояснень свідка ОСОБА_9, який є товаришем відповідача та хрещеним батьком дитини, також вбачається, що відповідач не підтримує спілкування с сином останні сім місяців, пояснення свідка щодо надання дитині грошової допомоги, яка полягала у наданні кишенькових коштів, купівлі подарунків та продуктів харчування дитині стосуються попереднього періоду. Пояснення свідка ОСОБА_9 не містять даних про надання відповідачем допомоги на утримання дитини у добровільному порядку з січня 2015 року.

Таким чином судом встановлено, що відповідач не приймає участі в утриманні дитини, починаючи з січня 2015 року, а тому наявні підстави для стягнення з нього аліментів у судовому порядку.

Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подав суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержувати у звязку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі, суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів вжиття будь-яких заходів щодо одержання аліментів з боку відповідача та ухилення останнього від їх сплати. Пояснення свідка ОСОБА_10 щодо неодноразових дзвінків позивача відповідачу з проханням надати гроші не містять достатньої інформації щодо обставин таких розмов та їх змісту, не є достатнім доказом вжиття позивачем заходів для одержання аліментів, такі телефонні дзвінки є по суті проханням позивача про надання матеріальної допомоги у добровільному порядку.

Таким чином, враховуючи ту обставину, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення аліментів 13 січня 2015 року, підстав для присудження аліментів за минулий час судом в ході судового розгляду не встановлено, суд присуджує аліменти на утримання дитини, починаючи від дня предявлення позову. Позовні вимоги про стягнення аліментів за період з 20 січня 2012 року задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно зі ст.184 Сімейного Кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий доход, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

При визначенні розміру аліментів суд враховує матеріальний стан сторін, стан здоровя дітей, наявність на утриманні у платника аліментів інших неповнолітніх дітей та непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що позивач не працює, має середньомісячний дохід у розмірі близько 2000 гривень, даних щодо наявності будь-яких захворювань суду не надано, крім того, проживає разом з повнолітньою донькою ОСОБА_8, яка продовжує навчання, але як зазначено самою позивачкою у судовому засіданні, допомогу на утримання доньки надає батько останньої.

Відповідач не працює, має нерегулярний мінливий дохід, який зі слів відповідача в середньому складає 1500 гривень, будь-яких доказів щодо отримання відповідачем доходу в іншому розмірі сторонами не надано. Згідно наданих відповідачем медичних документів, останній має діагноз дісциркуляторна енцифілопатія другого ступеню, доказів, що зазначене захворювання потребує значних матеріальних витрат суду не надано.

Відповідачем не надано суду даних про наявність на його утриманні інших неповнолітніх дітей та непрацездатних членів сімї, а також доказів, які свідчать про наявність підстав для звільнення від обовязку утримувати дитину.

У звязку з висновком суду про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів за період з 20 січня 2012 року по 12 січня 2015 року, суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що на його утриманні перебувала непрацездатна матір ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла 22 січня 2015 року. Таким чином, станом на момент розгляду справи непрацездатних членів сімї на утриманні відповідача не має.

Як вбачається з довідки Харківської міської дитячої поліклініки №4 від 04 липня 2015 року, неповнолітня дитина ОСОБА_12 з 2008 року має діагноз синдром ликворно-венозної дистанції на фоні нестабільності шийного відділу хребта, однак доказів, що зазначене захворювання потребує значних матеріальних витрат суду не надано.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної ОСОБА_6 України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 Сімейного Кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Враховуючи всі вищевикладені обставини, а також прожитковий мінімум, встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2015 рік», для дітей віком від 6 до 18 років станом на 01 січня 2015 року становить 1286 гривень, суд вважає необхідним встановити розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 643 гривень щомісячно, починаючи із дня предявлення позову до суду до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до ч. 2 ст. 184 СК України, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в межах суми виплати за один місяць.

Що стосується стягненння витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України , стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до положень частини 4 статті 42 ЦПК України документи, що посвідчують повноваження адвоката як представника, можуть також посвідчуватися ордером, який виданий відповідним адвокатським об'єднанням.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 47, 48 Постанови №10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано ст.ст. 8,59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі ІІІ Закону України «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору ( ст.12,42,56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з додатку до Угоди про надання правової допомоги від 09 січня 2015 року та акту надання юридичних послуг від 17 березня 2015 року, адвокатом ОСОБА_5, повноваження якої підтверджені ордером серії ХВ №483000020 від 09 січня 2015 року та яка діє на підставі угоди про надання правової допомоги, позивачу були надані послуги з надання правої допомоги на загальну суму 1500 гривень. Позивачем, на підтвердження оплати послуг адвоката у розмірі 1500 гривень надана довідка самого адвоката №09/01 від 09 січня 2015 року. Зазначена довідка не є допустимим доказом з наступних підстав.

Відповідно до п.п.1,2 ст.3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов'язані проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок та видавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, розрахунковий документ встановленої форми на повну суму проведеної операції.

В даному ж випадку, довідка, видана адвокатом про отримання від позивача винагороди в розмірі 1500 гривень не є документом встановленої форми на повну суму проведеної розрахункової операції та ця розрахункова операція, здійснена в готівковій формі, проведена не через зареєстрований, опломбований у встановленому порядку та переведений у фіскальний режим роботи реєстратор розрахункових операцій.

За таких умов, зазначена довідка не може бути визнана судом належним доказом оплати праці адвоката. Інших доказів про оплату послуг адвоката позивач не надала.

Крім того, як вбачається з розрахунку витрат на послуги адвоката, зазначеному у Додатку до Угоди про надання правової допомоги від 09 січня 2015 року, адвокатом надані послуги не повязані з розглядом цієї справи, а саме: п. 2 - юридична консультація клієнта щодо стягнення додаткових витрат на дитину, повязаних з навчанням та лікуванням, також не є співмірним кількість годин (14 годин) з обсягом послуги, визначеної в п. 3- складання позовної заяви, формування документів та подача документів до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11,60, 61,88, 197, 367 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 643 (шістсот сорок три) гривень щомісячно, починаючи з 13 січня 2015 року до досягнення дитиною повноліття.

Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі підлягає індексації відповідно до закону.

Рішення в частині стягнення з ОСОБА_3 аліментів у межах суми виплати за один місяць підлягає негайному виконанню.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) гривень 60 копійок в дохід держави на розрахунковий рахунок Управління Державної казначейської служби України у Харківському районі Харківської області (код за , банк отримувача ГУДКУ у Харківській області, МФО 851011, рахунок отримувача 0429, код класифікації доходів бюджету 22030001, призначення платежу - судовий збір).

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: