У Х В А Л А

Іменем України

27 березня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Боднар О.В., Джуга С.Д.

при секретарі: Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виготовлення проїзного документа та виїзд дитини за кордон без згоди батька,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 р. ОСОБА_3 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із вищезазначеним позовом, мотивуючи тим, що за період перебування у шлюбі із відповідачем по справі у них народилась дитина, син ОСОБА_4. Після розірвання шлюбу неповнолітній син залишався проживати разом з нею. Зазначає, що матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, має намір періодично виїжджати разом з дитиною за кордон. Зокрема син відвідує гурток угорських танців. Також вже другий рік відвідує Солотвинську школу мистецтв, клас хореографії, а з цього року в школі мистецтв почав відвідувати відділення духових інструментів, клас «сопілка», навчання в якій передбачає виїзди дітей за кордон для виступів на різноманітних мистецьких заходах. Однак, вказує, що відповідач безпідставно не надає їй згоди на виїзд дитини за межі України у зв'язку з цим змушена звернутися до суду з даним позовом, та просила суд надати дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди батька та на оформлення документів для тимчасового виїзду неповнолітньої дитини за кордон.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 13 лютого 2014 року, позов задоволено частково. Надано дозвіл ОСОБА_3 на виготовлення проїзного документу на дитину ОСОБА_4 за кордон без дозволу (згоди) батька. Надано дозвіл на одноразовий перетин державного кордону при виїзді з України гр. який не досяг 16-річного віку, а саме ОСОБА_4, у супроводі одного з батьків, матері - ОСОБА_3, у країну прямування Угорщина та часового проміжку перебування у цій державі на літній період з 01 червня 2015 року по 31 серпня 2015 року за відсутності у пункті пропуску батька - ОСОБА_2. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На дане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просить його скасувати та ухвалити по справі нове рішення, про відмову в задоволенні позову. В скарзі зазначає, що позивачка не дає жодних гарантій щодо повернення назад в Україну. З її слів вона має подвійне громадянство (України та Угорщини), а тому жодних підстав повертатись в Україну в неї немає. Вказує, що позивачка перешкоджає йому в зустрічах з дитиною та спілкуванні з нею. Також посилається на те, що в минулому вона вже робила спроби вивезти дитину за кордон мотивуючи це медичним обстеженням, однак їй в цьому було відмовлено. Наразі йде посилання на те, що гра на сопілці та зайняття танцями неможливе для виїзду за кордон. Все це свідчить про спроб позивачка вивезти дитину за кордон для чого вона шукає будь-які приводи.

Також дане рішення оскаржено в апеляційному порядку ОСОБА_3, яка в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та змінити в частині надання дозволу на виїзд за кордон і надати дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, до досягнення ОСОБА_4 віку 16 років. Зокрема вказує, що рішення суду в цій частині є неконкретизоване. На даний час неможливо передбачити всього обсягу поїздок, які можуть відбутися чи кількості поїздок, тому надання дозволу на одноразовий перетин державного кордону в літній період аж ніяк не сприятиме реалізації прав дитини та повному задоволенню її інтересів. Вона надала суду документи. Що син матиме можливість для поїздок як в Угорщину так і в Румунію, але рішенням визначено країну перебування лише Угорщину, хоча вона розглядає варіанти поїздки до Чорного моря в Румунії. Також на її думку може бути невірно витлумачене формулювання і рішенні суду «за відсутності в пункту пропуску батька», що може бути витлумачено неоднозначно та розглядатися я к так, що все одно потребує згоди батька.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб які з'явилися в судове засідання перевіривши, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції, суд першої інстанції виходив із того, що відпочинок та розвиток є важливою складовою життя дитини. Зважаючи на рівність прав батьків щодо дитини суд вирішив позов задовольнити частково вказавши конкретну країну спрямування - Угорщину та часовий проміжок для виїзду за кордон.

З даним висновком суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів зважаючи на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі від якого народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. який перебуває на утриманні матері (а.с.7-12).

Згідно довідки Солотвинської селищної ради ОСОБА_4 відвідує гурток угорських танців з перспективою виїзду за кордон (а.с.14), а відповідно до довідки Солотвинської школи мистецтв ОСОБА_4 розпочав навчання на відділенні духових інструментів, клас «сопілка», яке передбачає виїзд творчих колективів за кордон, в т.ч. в Румунію, Угорщину (а.с.15).

За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою.

Батько дитини не надає згоди на виїзд неповнолітніх дітей за межі України, а отже позивач не має можливості в повному обсязі надати дитині необхідний відпочинок та забезпечити її розвиток.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

У відповідності до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків; або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі по тексту - Правила), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в повній мірі врахував вищевказані нормативно-правові акти та обґрунтовано вказав конкретну країну спрямування - Угорщину (зважаючи на те, що дитина відвідує гурток угорських танців та навчається в шкоді мистецтв з можливим виїздом за кордон в т.ч. в Угорщину) та конкретний проміжок часу перебування в цій державі.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта ОСОБА_2 на те, що позивачка може не повернутися з Угорщини, оскільки дана обставина не підтверджена жодними доказами та є лише припущенням відповідача.

Також недоведеним є посилання ОСОБА_2 на створення позивачкою йому перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, оскільки в матеріалах справи наявний висновок Тячівської РДА, яким вирішено питання щодо зустрічі батька з малолітнім сином (а.с.40). разом з тим матеріали справи не містять жодних доказів того, що вказаний висновок позивачкою не виконується чи порушується.

Щодо інших доводів апеляції ОСОБА_2, то колегія суддів констатує, що наявність відмови в наданні дозволу на виїзд дитини за кордон за позовом, який подавався ОСОБА_3, раніше не перешкоджає останній повторно звернутися з таким позовом з інших підстав. В даному випадку позивачкою наведені обґрунтовані підстави. Які підтверджують наявність потреби у виїзді дитини за кордон, і такі обставини підтверджені відповідними доказами (вищезазначеними довідками).

За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню.

З приводу апеляційної скарги ОСОБА_3 колегія суддів констатує наступне.

Колегія суддів не може взяти до уваги посилання ОСОБА_3 щодо необхідності виїзду дитини не лише в Угорщину, а і в Румунію, та на те, що одноразовий дозвіл на виїзд не сприятиме розвитку дитини, оскільки в п.4 Правил чітко визначено, що зазначається конкретна держава спрямування та проміжок часу перебування у цій державі. Тобто при надані дозволу на виїзд дитини за кордон зазначається конкретна (одна) країна спрямування та конкретний проміжок перебування в ній. Термін на який просить позивачка надати дозвіл для виїзду дитини за кордон, а саме до досягнення 16 років не є конкретно визначеним, оскільки в такому випадку буде наданий дозвіл на виїзд за кордон на весь період, протягом якого потрібна згода батька. Крім того надання дозволу на виїзд на такий значний термін суперечить приписам ст.ст. 14, 157 СК України, якими встановлена рівність прав і обов'язків батьків щодо дитини.

Що стосується посилання апелянта ОСОБА_3 на можливе неоднозначне тлумачення формулювання в рішенні «за відсутності в пункту пропуску батька», що може розглядатися як так, що все одно потребує згоди батька, то колегія суддів констатує, що за відсутності згоди батька виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Тобто в такому рішення має бути обов'язково зазначено про надання дозволу, а конкретизація того, що такий дозвіл надається без згоди батька є необов'язковим, оскільки сама по собі наявність такого рішення і свідчить про відсутність такої згоди. В резолютивній частині рішення чітко зазначено «Надати дозвіл на одноразовий перетин державного кордону при виїзді з України громадянином який не досяг 16-річного віку, а саме ОСОБА_4 … за відсутності у пункті пропуску батька … », що повістю відповідає п.4 Правил.

Таким чином доводи апеляційних скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що відповідно до ст. 308 ЦПК України, є підставою для їх відхилення та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак така може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач:Судді: