Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/1003/15-ц Головуючий у 1-й інст. Помогаєв А. В.
Категорія 27 Доповідач Павицька Т. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Миніч Т.І., Трояновської Г.С.,

при секретарі судового

засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 18 червня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову зазначав, що 07.09.2014 року відповідач ОСОБА_3 під розписку позичив у нього 10 000 грн., 5 350 євро та 6 000 доларів США, які зобовязався повернути 27.10.2014 року. Після закінченого строку відповідач суми позики не повернув, та в телефонному режимі повідомив, що не збирається повертати кошти. Враховуючи вищевикладене, просив стягнути з відповідача на його користь борг за розпискою в сумі 286 379 грн. 22 коп., з яких: 5 350 євро (на день подання позовної заяви за офіційним курсом НБУ становить 135 594 грн. 35 коп.), 6 000 доларів США (на день подання позовної заяви за офіційним курсом НБУ становить 137 382 грн. 27 коп.), 10 000 грн., 332 грн. 50 коп. інфляційних, 3 070 грн. 10 коп. 3% річних.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 18 червня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 263 812 грн. 16 коп., що складаються з: 5 350 євро (станом на 18.06.2015 року за офіційним курсом НБУ становить 130 643 грн. 25 коп.), 6 000 доларів США (станом на 18.06.2015 року за офіційним курсом НБУ становить 129 901 грн. 41 коп.), 10 000 грн., 332 грн. 50 коп. інфляційних, 2 935 грн. 3% річних. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 2 638 грн. 12 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов про стягнення 58 838 грн. 60 коп., з яких: 2 000 євро, що в гривнях складає 48 838 грн. 60 коп., та 10 000 грн.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановив суд та вбачається з матеріалів справи за розпискою від 07.09.2014 року відповідач отримав від ОСОБА_2 кошти в сумі 10 000 грн., 5 350 євро та 6 000 доларів США, які зобов'язався повернути до 27 жовтня 2014 року.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Верховний Суд України в постанові №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні висновки.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами укладено договір позики в письмовій формі. Даний договір містить підписи обох сторін договору.

З огляду наведені вимоги закону та обставини справи, суд першої інстанції обгрутовано відхилив посилання представника відповідача на те, що надане позивачем письмове зобов'язання не відповідає вимогам до письмого документу (розписки) та правильно вважав, що між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, що підтверджується розпискою від 07.09.2014 року.

У визначеному законом порядку спірний договір позики відповідачем не оспорений та не визнаний недійсним, а тому суд першої інстанції правильно відхилив заперечення відповідача проти розміру отриманих коштів та вчинення правочину під впливом фізичного та психічного тиску.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором ( ч. 1 ст.1049 ЦК України).

Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно зі ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Проте, відповідач ні в установлений в договорі позики строк, ні в подальшому борг за договором позики не повернув, борговий документ на час звернення до суду знаходився у ОСОБА_2, а тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики в сумі 5 350 євро, що за офіційним курсом НБУ становить 130 643 грн. 25 коп., 6 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 129 901 грн. 41 коп., та 10 000 грн.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч.1 ст.1050 ЦК України).

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач порушив грошове зобов'язання і до 27.10.2014 року не повернув отримані кошти, то суд першої інстанції з врахуванням вимог ст.ст. 193, 533, 625 ЦК України обгрунтовано стягнув з відповідача три проценти річних за час прострочення виконання зобов'язання у національній валюті України.

Правильним є рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення індексу інфляції щодо боргу, який виражений у гривні. Такий висновок суду грунтується на вимогах ч.2 ст.192, ч.3 ст.533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання.

З огляду на наведене, суд першої інстанції ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, дійшов вказаного висновку при повному, всебічному та об'єктивному з'ясуванні обставин справи, прав і обов'язків сторін у даних правовідносинах, перевірив належним чином доводи сторін, з'ясував характер та суть заявлених позивачем вимог, норм права, якими вони регулюються, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам.

Тому, колегія суддів приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду та не впливають на правильність прийнятого рішення, оскільки суду не було надано інших доказів, на які апелянт посилається на підтвердження обставин, крім тих, на які суд послався в своєму рішенні.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 18 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді