Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Ісаєвої Н.В.

при секретарі Ліснік Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного професійно-технічного навчального закладу «Кілійський професійний ліцей» на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 16 жовтня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного професійно-технічного навчального закладу «Кілійський професійний ліцей» про зобовязання відповідача виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку, невикористані додаткові відпустки, як одинокій матері, на утриманні якої знаходиться особа віком до 18-ти років, стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до Державного професійно-технічного навчального закладу «Кілійський професійний ліцей» про зобовязання відповідача виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку, невикористані додаткові відпустки, як одинокій матері, на утриманні якої знаходиться особа віком до 18-ти років, стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що наказом № 172 від 11.10.2011 року вона була прийнята на посаду головного бухгалтера ДПТНЗ «КПЛ» із суміщенням посади викладача на викладення тимчасово вакантних годин з загальних дисциплін згідно тарифікації на 2013-2014 навчальний рік. 23.10.2013 року позивач подала заяву про звільнення за власним бажанням і наказом № 188 від 06.11.2013 року була звільнена з посади головного бухгалтера та з педагогічного навантаження. Наказом № 190 від 06.11.2013 року вона була прийнята на посаду викладача за сумісництвом з 07.11.2013 року до кінця навчального 2013-2014 року. Наказом № 094 від 27.06.2014 року була звільнена з посади викладача за сумісництвом в звязку з закінченням навчального 2013-2014 року.

Також позивачка зазначала, що рішенням Кілійського районного суду від 25.03.2011 року було розірвано її шлюб з чоловіком, після чого вона одна утримувала та виховувала їх дітей - Дмитра, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, в звязку із чим вона мала право на додаткову соціальну оплачувану відпустку як одинока мати, яка виховує дитину до 18-років. Для отримання цієї відпустки, або компенсації, вона в 2011 році, в 2012 році, в 2013 році не зверталась до керівництва ліцею. Вперше вона звернулась із заявою про виплату їй компенсації за невикористану соціальну відпустку за 2011 р в кількості 10 днів та за 2012 р. в кількості 10 днів 19.11.2014 року, але компенсація їй виплачена не була.

Позивачка вважає, що невиплатою компенсації порушені її права, завдано моральні страждання, оскільки вона, виховуючи неповнолітніх синів одна, без чоловіка, змушена була робити це тільки за рахунок своєї заробітної платні, а тому просила суд зобовязати відповідача виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку, невикористані додаткові відпустки, як одинокій матері, на утриманні якої знаходиться особа віком до 18-ти років, а також просила суд стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

В судовому засіданні позивачка позов підтримала.

Представник відповідача позов не визнала.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 16 жовтня 2015 року позов ОСОБА_2 до Державного професійно-технічного навчального закладу «Кілійський професійний ліцей» про зобовязання відповідача виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку, невикористані додаткові відпустки, як одинокій матері, на утриманні якої знаходиться особа віком до 18-ти років, стягнення моральної шкоди задоволений частково, зобовязано Державний професійно - технічний навчальний заклад «Кілійський професійний ліцей» нарахувати та виплатити ОСОБА_2 компенсацію за невикористані додаткові соціальні відпустки як одинокій матері , яка виховує дитину віком до 18 років без батька за 2011- 2013 роки з нарахуванням компенсації за несвоєчасну виплату компенсації та вирахуванням податків та інших обовязкових платежів.

Інші позовні вимоги залишити без задоволення.

На рішення суду Державний професійно-технічний навчальний заклад «Кілійський професійний ліцей» подав апеляційну скаргу, в якої просить рішення суду скасувати в частині зобовязання нарахувати та виплатити ОСОБА_2 компенсацію за невикористані додаткові соціальні відпустки як одинокій матері , яка виховує дитину віком до 18 років без батька за 2011- 2013 роки з нарахуванням компенсації за несвоєчасну виплату компенсації та вирахуванням податків та інших обовязкових платежів, постановити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову в повному обсязі, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, а також, що судом порушені норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, які мають значення для вирішення справи.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України.

Однак зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Статтею 11 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до вимог частини другої ст.303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно зясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції вважав встановленим, що позивачка виховує одна неповнолітню дитину, що дає їй право на додаткову відпустку, яку вона не використала під час роботи.

Проте погодитися з такими висновками суду у повній мірі не можна, оскільки вони ґрунтуються на неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, обставини, які суд вважав встановленими є недоведеними, зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України, є підставами для скасування судового рішення з ухваленням нового.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, одинокій матері, батьку, який виховує дитину без матері (у тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла дитину під опіку, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів.

Визначення «одинокої матері» наведено у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» та п. 5 ч. 12 ст. 10 Закону України «Про відпустки».

Так, згідно із зазначеною постановою Пленуму одинокою матір'ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

У п. 5 ч. 12 ст. 10 Закону України «Про відпустки » визначено одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька.

Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред'явити жінці, яка виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки.

Тому одним із документів для підтвердження того, що батько не бере участі у вихованні дитини, можуть бути: рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав, рішення органів опіки та піклування або суду щодо участі батька у вихованні дитини, ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів, тощо.

Крім того, підтвердженням відсутності участі батька у вихованні дитини може бути акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, а також довідка зі школи про те, що батько не бере участі у вихованні дитини (не спілкується з вчителями, не забирає дитину додому, не бере участі в батьківських зборах) тощо.

Отже, розлучена жінка, яка дійсно виховує сама дитину (без батька), для отримання додаткової соціальної відпустки має надати копію свідоцтва про народження дитини, копію свідоцтва про розірвання шлюбу та документ, який підтверджував би те, що батько не бере участі у вихованні дитини.

У ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно зі ст. ст. 116, 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Як встановлено судом, та підтверджується матеріалами справи, 11.10.2011 руку позивача прийнято на посаду в.о. головного бухгалтера із суміщенням посади викладача (наказ № 172 від 11.10.21011 року), 20.03.2013 р. позивача переведено з посади виконуючої обовязки головного бухгалтера на посаду головного бухгалтера (наказ № 47 від 19.03.2013 р.), 06.11.2013 р. позивача звільнено з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України (наказ № 187 від 06.11.2013 р.), що підтверджується копією трудової книжки (а.с.8 ).

Наказом директора ДНЗ «КПЛ» № 172 від 11 жовтня 2011 р. позивача прийнято на роботу в.о. головного бухгалтера, що є основною роботою (а.с. 28).

В особовому листку по обліку кадрів , заповненому позивачем 11 жовтня 2011 року , під час прийому на роботу, позивачем зазначено , що до складу її сімї на той час входили : чоловік ОСОБА_4, а також сини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.31-34).

Згідно довідки № 480 від 09 червня 2015 року, виданої директором Держаного навчального закладу «Кілійський професійний ліцей» наказом № 172 від 11.10.2011 р. позивача прийнято на роботу на посаду в.о. головного бухгалтера; наказом № 181 від 18.120.2011 р. позивачу надані викладацькі години за суміщенням ; № 188 від 06.11.2013 р. позивача звільнено з посади гол. бухгалтера за власним бажанням, щорічна основна відпустка як головного бухгалтера використана повністю; наказом № 190 від 06.11.2013 р. відповідача прийнято на посаду викладача за сумісництвом згідно тарифікації на 2013-2014 навчальний рік; наказом № 094 від 27.06.2014 р. позивача звільнено з посади викладача за сумісництвом у звязку із закінченням строку трудового договору. Виплачена компенсація за 35 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки як викладачу. (а.с. 29).

Звільняючи позивачку з роботи відповідач своєчасно провів з нею остаточний розрахунок та виплатив всі належні при звільненні грошові кошти, що були безспірними.

Разом із цим компенсацію за невикористані додаткові відпустки, як одинокій матері, позивачці не було сплачено, оскільки роботодавець вважав такий її статус недоведеним належними документами.

Позивачка не заперечувала, що до дати звільнення із заявами про надання їй додаткової відпустки, як одинокій матері, вона ніколи не зверталася.

А вже після звільнення, 19.11.2014 року ОСОБА_2 звернулася до головного бухгалтера ДНЗ «КПЛ» із заявою про виплату компенсації за невикористану соціальну відпустку за 2011 рік в кількості 10 днів та за 2012 рік в кількості 10 днів , а всього за 20 днів. Компенсацію просила перерахувати на картковий рахунок в Приватбанку (а.с. 42).

З матеріалів справи вбачається, про що також не заперечує позивачка, що поступаючи на роботу ОСОБА_2 вказувала при заповненні анкети та оформленні особової справи про наявність в неї неповнолітньої дитини й що вона є заміжньою. Про зміну свого сімейного стану та набуття статусу однакої матері не повідомляла, відповідних документів не подавала.

Законодавством не передбачено, які саме документи має подати жінка, яка виховує дитину без батька, однак у будь-якому випадку для встановлення права позивачки на додаткову відпустку вона мала довести, що вона розлучена і виховує дитину без батька, що батько не проживає разом з дитиною та не приймає участі у вихованні дитини, що вона не вийшла заміж та її дитина новим чоловіком не всиновлена.

Питання виховання батьками дитини визначено Сімейним кодексом України.

Згідно зі ст. 157 цього Кодексу питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обовязків тим з них, хто проживає окремо від дитини.

Як передбачено ст. 158 Сімейного кодексу України, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкування з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування ухвалює на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

У разі ухилення батька від виконання своїх обовязків з виховання дитини мати має право звернутися до суду з позовом про позбавлення його батьківських прав.

З урахуванням зазначеного для підтвердження факту, що батько не бере участі у вихованні дитини, можуть бути предявлені, наприклад, довідка з ЖЕКу про реєстрацію особи за місцем проживання проживання, ухвали суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів, рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав, рішення органів опіки та піклування або суду про відсутність участі батька у вихованні дитини тощо.

На підтвердження статусу матері , яка одна виховує дитину, позивачка надала копію рішення Кілійського районного суду Одеської області від 25 березня 2011 року про розірвання шлюбу між між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, свідоцтво про народження ОСОБА_3, який народився 07 вересня 1997 року та є сином ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с. 5, 6 ).

В матеріалах справи також міститься довідка, яка видана «Кілійським навчально виховним комплексом «Загальноосвітної школи 1-111 ступенів-гімназія», про те, що батько ОСОБА_4 систематично відвідував батьківські збори, та брав участь у вихованні сина ОСОБА_3 (а.с. 35).

Всі ці доказі не дають підстав для беззаперечного висновку про наявність у позивачки права на додаткову відпустку як одинокої матері протягом усього часу її роботи у Державного професійно-технічного навчального закладу «Кілійський професійний ліцей».

Оскільки позивачкою не був доведений факт, що вона дійсно виховує дитину сама, без участі батька, як при зверненні за виплатою грошової компенсації невикористаної соціальної відпустки, так і під час розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку, що роботодавець міг відмовити їй у наданні такої відпустки та виплаті грошової компенсації і підстави для задоволення позову відсутні.

За викладених обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, ст. 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Державного професійно-технічного навчального закладу «Кілійський професійний ліцей» задовольнити.

Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 16 жовтня 2015 року скасувати, ухвалити нове.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до Державного професійно-технічного навчального закладу «Кілійський професійний ліцей» про зобовязання відповідача виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку, невикористані додаткові відпустки, як одинокій матері, на утриманні якої знаходиться особа віком до 18-ти років, стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий______________________________________О.С. Комлева

Судді ______________________________________О.Г. Журавльов

______________________________________Н.В. Ісаєва