Номер провадження: 22-ц/785/5641/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого Сватаненка В.І.

суддів Суворова В.О., Черевка П.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 «Про розділ житлового будинку в натурі», за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 червня 2006 року, -

ВСТАНОВИЛА:

08.06.2006 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, по якому просила провести поділ житлового будинку з надвірними спорудами і будівлями №98/100 по вул. Д. Донського в м. Одесі, а також визнати за нею право власності на знов утворене домоволодіння з присвоєнням йому поштової адреси: м. Одеса, вул. Д. Донського 98-Б.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилалась на те, що вона є власницею 1/3 частини зазначеного житлового будинку № 98/100, та з метою поліпшення житлових умов нею був вибудований житловий будинок під літ. «К», загальною площею 221,7 кв.м., який існує відокремлено від іншої частки житлового будинку, що належить співвласникам ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5 та йому може бути присвоєна окрема поштова адреса: м. Одеса, вул. Д. Донського 98-Б. Позивач звернулася до суду з позовом, оскільки відповідач ОСОБА_9 у встановленому законом порядку не оформила свої спадкові права на частину житлового будинку.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_9 та представник відповідача ОСОБА_7 позовні вимоги визнали, не заперечували проти їх задоволення.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.06.2006 року позов задоволений, поділений житловий будинок № 98/100 по вул. Д. Донського в м. Одесі, виділено ОСОБА_2 новоутворений та прийнятий в експлуатацію житловий будинок під літ. «К», що складається з: холла, кухні, пяти житлових кімнат, площею 124,1 кв.м., санвузла, коридору, котельної, гаражу, гостинної, двох східних кліток, загальною площею 221,7 кв.м., житловою площею 124,1 кв.м, з визнанням за ОСОБА_2 право власності на зазначений житловий будинок та присвоєнням цьому житловому будинку поштової адреси: м. Одеса, вул. Д. Донського 98-Б.

05.05.2015 року ОСОБА_10 подала апеляційну скаргу на вказане рішення районного суду, по якій просить рішення суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального права, а також на неповне зясування районним судом обставин по справі.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із доведеності вимог та відповідності положенням законодавства.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки вони здійснені при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати або змінити рішення суду.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Судом встановлені наступні фактичні обставини у справі.

Згідно договору дарування від 29 січня 1997 року ОСОБА_11 набув право власності на 1/3 частину житлового будинку, розташованого в м. Одесі, вул. Дмитра Донського, 98/100, який складається в цілому із одного камяного жилого будинку, загальною площею 52,5 кв.м. і надвірних споруд, розташований на земельній ділянці площею 918 кв.м.

30 березня 2004 року ОСОБА_12 склав заповіт, згідно якого все своє майно, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що на день смерті буде належати йому, та на що він за законом матиме право, він заповів ОСОБА_13 та ОСОБА_10.

7 вересня 2004 року ОСОБА_11 помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть від 21 листопада 2004 року.

21 жовтня 2004 року спадкоємці ОСОБА_11 - ОСОБА_13 та ОСОБА_10 подали до Третьої Одеської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини та в той же день була заведена спадкова справа.

Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців), а згідно ч. 5 ст. 1268 цього Кодексу, незалежно від прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Таким чином, ОСОБА_10 та ОСОБА_13, як спадкоємці померлого ОСОБА_11, які своєчасно звернулися із заявами про прийняття спадщини, набули права на спадкове майно з 7 вересня 2004 року, набули також право вимагати судового захисту.

Однак, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 січня 2005 року було визнано дійсним договір купівлі-продажу, згідно якому ОСОБА_11 продав ОСОБА_14 1/3 частини зазначеного житлового на підставі домашньої угоди від 18 серпня 2004 року.

У подальшому дане рішення було скасовано ухвалою від 16 травня 2005 року за нововиявленими обставинами, а ухвалою того ж суду від 25 липня 2012 року позов ОСОБА_14 залишено без розгляду.

За цей час 4 квітня 2005 року ОСОБА_14 уклав договір дарування спірної 1/3 частини спірного майна ОСОБА_2, а 23 червня 2005 року ОСОБА_2 подарувала ? частину від належної її на той час 1/3 частини житлового будинку ОСОБА_5.

Наведені фактичні обставини у справі були встановлені рішенням Київского районного суду м. Одеси від 29 серпня 2013 року, яким задоволений позов ОСОБА_10 та ОСОБА_13: витребувано у ОСОБА_5 1/2 від 1/3 частин зазначеного житлового будинку; визнано за позивачами право власності на ? від 1/3 частини будинку та виселено ОСОБА_5 із даної частини будинку. Дане рішення залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 березня 2014 року.

Судом зазначено, що, виходячи з установлених обставин справи та з урахуванням того, що у ОСОБА_14 не виникло право власності на спірне майно, а відповідно він не мав права дарувати його ОСОБА_2, яка не набувши права власності на це майно за договором дарування від 4 квітня 2005 року, не мала права дарувати його частину ОСОБА_5 за договором дарування від 23 червня 2005 року.

Із матеріалів даної справи, що розглядається апеляційним судом, вбачається, що ОСОБА_2 самочинно звела на земельній ділянці за вказаною новий житловий будинок загальною площею 221,7 кв.м., жилою площею 124,1 кв.м. під літерою «К» згідно технічного паспорту, складеного КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» від 10.10.2005 року.

Отже, з наведених обставин вбачається, що ОСОБА_2 здійснювала самочинне будівництво житлового будинку, не будучи власником частини майна після прийняття ухвали судом 16 травня 2005 року.

Однак, рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 19 травня 2006 року за № 65 було затверджено акт міської міжвідомчої комісії від 02.02.2006 року про прийняття в експлуатацію та прийнято в експлуатацію вказаний житловий будинок літ. «К»; КП «ОМБТІ та РОН» внести зміни до технічного паспорту на домоволодіння та провести перерахунок ідеальних частин і видати свідоцтво про право власності; зобовязати ОСОБА_2 переоформити, у встановленому законом порядку, документи на землекористування. ( а.с. 6-7).

У подальшому, ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на збудований житловий будинок не отримала, не здійснила державну реєстрацію майна, у встановленому законом порядку землекористування не оформила.

Тобто, на час звернення до суду, 8 червня 2006 року, ОСОБА_2 не була власником а ні 1/3 частини житлового будинку, а ні самочинно зведеного будинку під літ. «К» та без належного оформлення землекористування..

Відповідно до положень ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

В порушення зазначених вимог закону, судом першої інстанції було здійснено виділ новоутворений житловий будинок літ. «К», з визнанням за ОСОБА_2 права власності на вказаний житловий будинок та присвоєнням цьому житловому будинку поштової адреси: м. Одеса, вул. Дмитра донського, 98-Б.

Присвоївши новоствореному нерухомому майну поштову адресу, районний суд вийшов за межі своїх повноважень, оскільки суд не наділений правом присвоювати поштові адреси, це відноситься до компетенції органів місцевого самоврядування.

Відповідно до п.п 5,10 підпункту «б» ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» функція присвоювати поштові адреси обєктам нерухомого майна належить органам місцевого самоврядування, які ведуть обліку відповідно до закону житлового фонду, здійснюють контроль за його використанням, а також облік та реєстрацію обєктів нерухомого майна.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст. 212 ЦПК України з врахуванням положень ст. ст. 57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України.

Наведених вимог процесуального закону, судом першої інстанції під час розгляду даної справи не було виконано.

Отже, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення не можна вважати законним та обґрунтованим, тому рішення підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.п.2,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та порушення і неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 червня 2006 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_15

ОСОБА_16

ОСОБА_17

23.12.2015 року м. Одеса