АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/4226/15 Головуючий І інстанції -
Справа: № 646/1251/14-ц Прошутя І.Д.
Категорія: житлові Доповідач - Костенко Т.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Костенко Т.М.

суддів: Швецової Л.А., Гальянової І.Г.

за участі секретаря Герасимової К.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 січня 2015 року у цивільній справі ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі», АК «Харківобленерго», ПАТ «Харківміськгаз», Комунальне підприємство «Харківводоканал», Червонозаводський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, зобов'язання сплатити заборгованість за комунальні послуги, виселення, зняття з реєстрації,-

в с т а н о в и л а

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила і доповнила, просила усунути перешкоди у користуванні власністю, а саме квартирою АДРЕСА_2, шляхом виселення і зняття з реєстрації її рідного брата ОСОБА_2 за вказаною адресою. Крім того, просила зобов'язати ОСОБА_2 сплатити заборгованість за комунальні послуги з моменту його реєстрації 05.10.1999 року по теперішній час. В обґрунтування своїх вимог позивач посилалася на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 лютого 1998 року квартира належить їй на праві приватної спільної сумісної власності, оскільки розташована в будинку готельного типу. Вказала, що з моменту набуття права власності на квартиру в ній постійно не проживала. З 1999 року в квартирі мешкає її брат ОСОБА_2, з яким договір найму вона не укладала. Однак їй стало відомо, що за час проживання в квартирі, ОСОБА_2 придбав у власність дві інші квартири, при цьому комунальні послуги взагалі не сплачував.

Представник позивача - ОСОБА_4, що діє на підставі довіреності, підтримала позовні вимоги та просила позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, пояснив, що на підставі домовленості в 1999 року проживає постійно в квартирі АДРЕСА_2, комунальні послуги сплачує частково. Вказав, що отримав у власність 23.09.2004 року на підставі договору дарування квартиру АДРЕСА_3, та 29.09.2006 року на підставі договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1. Однак вказаними квартирами не користується.

Представник третьої особи КП «Харківські теплові мережі» - Гончаренко З.М., що діє на підставі довіреності, просила в частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості за комунальні послуги відмовити, оскільки власник та ніші особи, які проживають в квартирі, несуть солідарну відповідальність щодо оплати комунальних послуг. В іншій частині просила ухвалити рішення на розсуд суду.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 січня 2015 року позовні вимоги задоволені частково: ухвалено усунути ОСОБА_2 перешкоди в користуванні належною їй квартирою шляхом виселення відповідача та зняття його з реєстрації. В іншій частині позову було відмовлено.

ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою на зазначене рішення суду першої інстанції, та зазначив, що таке рішення він вважає незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційні доводи обґрунтував тим, що судом не було досліджено походження права власності на оспорювану квартиру, яка була придбана шляхом приватизації за його згоди, а тому не враховано його право на безперешкодне проживання у зазначеній квартирі.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції у порушення норм ЦПК України не розглянув його зустрічний позов до ОСОБА_2, не надав йому можливості заявити свідків зі свого боку, а також ставити питання свідкам з боку позивачки; крім того, витребувати докази, які мають значення для прийняття рішення суду. Такі обставини, на думку ОСОБА_2, свідчать про упередженість суду стосовно нього та порушення його процесуальних прав під час розгляду справи.

Також апелянт стверджує, що судом помилково застосовані положення Сімейного кодексу України, в той час як відносини між сторонами в даному випадку повинні регулюватись Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Враховуючи викладене вище, ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з підстав, передбачених п.п.3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

В силу ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах наданих договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватись від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Згідно ч. 6 ст. 13 ЦК України, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав зазначених вимог, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав встановленим порушене право володіння, користування та розпорядження власника квартири АДРЕСА_2, яке підлягає захисту шляхом виселення відповідача з вищевказаної квартири.

При цьому суд виходив з того, що позивачка є власником спірної квартири, відповідач, який є її рідним братом, перестав бути членом її сім'ї, має окремий бюджет. Відповідач має можливість проживати в іншому місці, має дві квартири, але на її прохання звільнити квартиру не реагує.

Повністю погодитись з таким висновком районного суду судова колегія не може, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 - позивачка у справі, на підставі свідоцтва № 120 від 27.02.1998.

Тривалий час у вказаній квартирі зареєстрований та проживає ОСОБА_2, рідний брат ОСОБА_2, останній раз прописаний постійно 05.10.1999р.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення.

Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Питання про наявність правових підстав для виселення особи із житлового будинку залежить, зокрема, від вирішення питання про правомірність набуття права користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, від ставлення до своїх обов'язків по утриманню житла, а також відношення до прав та свобод інших співмешканців.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За змістом ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, зокрема його дружина, діти і батьки. Членами сім'ї власника будинку може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом ним і ведуть з ним спільне господарство.

Матеріали справи свідчать та не заперечувалось в судовому засіданні сторонами, що ОСОБА_2 поселився та був зареєстрований в квартирі з дозволу позивачки. При цьому будь-яких умов проживання на правах оренди житлових приміщень, оплати за проживання, тощо, сторони не погоджували.

Таким чином, судова колегія вважає, що відповідач набув сервітутне право на користування квартирою АДРЕСА_2.

Судова колегія також зважає на той факт, що позивачка є громадянкою Росії, постійно проживає в АДРЕСА_4, яка належить їй на праві власності.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю у вибраний нею спосіб, а саме шляхом виселення відповідача з квартири АДРЕСА_2, та зняття його з реєстраційного обліку, ОСОБА_2 будь-яких об'єктивних та беззаперечних доказів порушення її права власника суду не надала, оскільки наміру проживати постійно у спірній квартирі вона не виказувала, а відповідач вселився та проживає у квартирі з 1999 року з її згоди.

Крім того, користування позивачкою своїми правами власника за приписами ст.13 ЦК України не може здійснюватись у шкоду правам відповідача.

Таким чином, рішення районного суду в частині усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення та зняття з реєстрації задоволенню не підлягають за недоведеністю.

Переглядаючи судове рішення в частині вирішення питання про стягнення з ОСОБА_2 витрат на комунальні послуги, колегія суддів вважає, що рішення районного суду в цій частині також підлягає скасуванню, виходячи із такого.

У відповідності до роз'яснень, що містяться у п.п.2, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213ЦПК) . Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини. Разом з тим рішення не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення в даній справі, а також незрозумілих словосполучень, занадто довгих речень, через які викладення фактичних обставин важко сприймається.

Рішення районного суду в цій частині зазначеним вимогам не відповідає, оскільки обмежене одним реченням про необхідність відмови у задоволенні вимог, а тому підлягає скасуванню.

По суті позовних вимог судова колегія в цій частині відмовляє в їх задоволенні, виходячи із такого.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 р. № 1875-ІУ.

Відповідно до статті 1 вказаного Закону житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку.

Споживачем житлово-комунальних послуг вважаться фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг визначені статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору

Обов'язок власника квартири укласти договір на надання житлово-комунальних послуг та оплачувати надані послуги передбачено також п. 7 «Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків», затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 року.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі, коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа.

Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов'язки по оплаті вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (ст.156 ЖК Української РСР).

Виходячи із викладеного, сплачувати комунальні послуги зобов'язана ОСОБА_2 з подальшим стягненням відповідної частини з відповідача, а відтак, позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст.ст.11, 303 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За таких обставин оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, воно підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні позовних вимог з підстав викладених вище.

Керуючись ст.303, 304, 307, 309, 316, 317, 319, 325 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного суду Харківської області,

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 січня 2015 року скасувати.

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову до ОСОБА_2, треті особи Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі», АК «Харківобленерго», ПАТ «Харківміськгаз», Комунальне підприємство «Харківводоканал», Червонозаводський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, зобов'язання сплатити заборгованість за комунальні послуги, виселення, зняття з реєстрації

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -