УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В.,Гримич М.К., Фаловської І.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом виконавчого комітету Ужгородської міської ради до ОСОБА_6 про виселення, за касаційною скаргою, поданою представником ОСОБА_6 - ОСОБА_7, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 квітня 2014 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 24 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року виконавчий комітет Ужгородської міської ради звернувся до суду з позовом, у якому просив виселити ОСОБА_6 з кімнати АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що гуртожиток по АДРЕСА_1 належить територіальній громаді м. Ужгорода на праві комунальної власності. Кімната АДРЕСА_1 нікому у власність чи найм не передавалась, відповідач самовільно вселилася до вказаного приміщення і у добровільному порядку його звільняти відмовляється, що і стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 квітня 2014 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_6 з кімнати АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо відшкодування судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 24 вересня 2014 року рішення суду першої інстанції змінено в мотивувальній його частині щодо правового обґрунтування підстав задоволення позову.

Резолютивну частину рішення викладено в наступній редакції.

Виселити ОСОБА_6 з кімнати АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити у справі нове рішення про відмову в позові, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_6 проживає у кімнаті АДРЕСА_1, який знаходиться у комунальній власності територіальної громади.

Міськрайонний суд дійшов до висновку, що ОСОБА_6 самовільно вселилася до зазначеної вище кімнати оскільки спеціальний ордер на зайняття спірного приміщення їй не видавався, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 116, ст. ст. 127-129 ЖК України є підставою для виселення з кімнати гуртожитку.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що, зробивши правильний висновок про наявність підстав для виселення відповідача, суд першої інстанції до спірних правовідносин неправильно застосував положення ст. ст. 127-129 ЖК України, оскільки матеріали справи не містять даних, зокрема відповідного рішення органу місцевого самоврядування, що зазначений будинок є гуртожитком.

З такими висновками судів повністю погодитися неможна.

Відповідно до ст. 127 ЖК України, п. 2 Примірного положення гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання.

Пленум Верховного Суду України в пункті 22 Постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив, що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку.

Згідно із ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК України, ч. 1 п. 10 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208, на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Отже, законом встановлено, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі в гуртожитку.

Статтею 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Підставами виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення, згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК України, є: 1) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; 2) використання його не за призначенням; 3) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Відповідно до вимог частини третьої вказаної статті особи, які вселились самовільно, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Обставини, зазначені в цій статті, є також підставою для виселення з гуртожитків (п. 44 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208).

При цьому, згідно з роз'ясненнями, що містяться у пункті 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10 березня 1989 року, № 13 від 25 грудня 1992 року, № 15 від 25 травня 1998 року), вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, чи є гуртожитком приміщення, яке займає відповідач. Для цього, зокрема, необхідно витребувати дані про те, чи перебуває будинок, в якому розміщено таке приміщення, у віданні позивача; чи побудований він як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санепідстанції на його заселення як гуртожитку; чи зареєстрований він як гуртожиток у виконкомі районної, міської, районної в місті Ради; чи видавався відповідно до Положення про гуртожиток ордер на зайняття жилої площі в гуртожитку; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян, чи є штати для обслуговування гуртожитку, як оплачується проживання і т.п. Судам слід враховувати, що гуртожитками є також спеціально побудовані підприємствами, установами, організаціями жилі будинки для малосімейних, щодо яких адміністрацією, органом громадської організації і профспілковим комітетом до початку будівництва прийнято рішення про їх використання як сімейних гуртожитків і вони зареєстровані у виконкомі як гуртожитки.

Як вбачається з матеріалів справи, позов пред'явлено на підставі ст. ст. 109, 116 ЖК України про виселення з гуртожитку особи, що самовільно вселилась.

Суд першої інстанції ухвалив рішення про виселення відповідача з кімнати в гуртожитку на підставі ст. ст. 116, 127 ЖК України.

Апеляційний суд, змінюючи рішення, дійшов висновку про виселення ОСОБА_6 з жилого приміщення, яке розташоване не в гуртожитку, а в будинку.

Однак при цьому апеляційний суд не зважив на те, що відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього о Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а позивач протягом розгляду спору не змінював підстави та предмет заявленого ним позову.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо правового статусу будинку. Таким чином, судами належним чином не з'ясовано, чи є гуртожитком приміщення, яке займає відповідач, а отже і характер правовідносин, що виник між сторонами спору.

Оскільки при розгляді справи судами обох інстанцій належним чином не перевірено доводи позивача щодо підстав позову, не встановлено характер правовідносин між сторонами у справі та норми матеріального права, що підлягають застосуванню до таких правовідносин, оскаржувані в касаційному порядку судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам ст. ст. 213-215 ЦПК України, вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 квітня 2014 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 24 вересня 2014 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
Судді:В.С. Висоцька М.К. Гримич О.В. Умнова І.М. Фаловська