Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.07.2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

судді Микуляк П.П.

при секретарі Остич Л.В.

за участю представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 районної спілки споживчих товариств ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_3 МСТ ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 районної спілки споживчих товариств, ОСОБА_3 міського споживчого товариства, третя особа з самостійними вимогами управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Ужгородського міськрайонного суду з зазначеною позовною заявою про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 11.03.2008 року по 30.10.2012 року у розмірі 255000 грн. у порядку ч.2 ст.225 КЗпП України та 100 тис. грн. моральної шкоди в порядку ст. 237-1 КЗпП України, яку в процесі розгляду справи декілька разів уточняла (збільшувала та зменшувала позовні вимоги).

Свої вимоги позивачка мотивує тим, що ОСОБА_3 районна спілка споживчих товариств відповідно до Закону України «Про споживчу кооперацію» та Статуту, якими споживчі товариства делеговано правом звільняти голів правлінь споживчих товариств та вносити відповідні записи в їх трудові книжки, прийняла постанову правління ОСОБА_3 райспоживспілки від 7 липня 2006 року №39 «Про зміну запису в трудовій книжці ОСОБА_1 згідно судових рішень», якою було змінено формулювання її звільнення з посади голови правління ОСОБА_3 міського споживчого товариства, викладеного в постанові відповідача від 12 липня 1999 року №6 (запис в трудовій книжці за №24.)

На підставі цієї постанови ОСОБА_3 районна спілка споживчих товариств внесла в її трудову книжку запис про зміну формулювання звільнення за №27: «Запис за №24 недійсна. Звільнена з посади голови правління ОСОБА_3 споживчого товариства за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України». При цьому, відповідач у четвертій графі трудової книжки записав, що підставою для звільнення є рішення Міжгірського районного суду від 6 жовтня 2005 року, хоча такого рішення про звільнення з вказаної посади взагалі не існує.

Після оскарження незаконних дій відповідача -1 Міжгірський районний суд Закарпатської ухвалою від 22 листопада 2006 року скасував постанову про зміну формулювання звільнення та визнав недійсним запис в трудовій книжці про зміну формулювання звільнення та скасував запис в трудовій книжці за №27.

Позивачка вважає, що внаслідок протиправних дій відповідача -1 їй спричинено значну матеріальну шкоду у вигляді втрати заробітної плати за вимушений прогул, оскільки внесення до її трудової книжки неправильного запису №27 про звільнення із займаної посади за рішенням суду перешкоджало їй працевлаштуватись за фахом та досвідом роботи на посаду, яка б відповідала за рівнем посаді, на якій працювала до внесення даного запису у трудову книжку.

За фактом внесенні до її трудової книжки відомостей, що не відповідали дійсності, було порушено кримінальну справу за ч.1 ст. 366 КК України (службове підроблення), трудова книжка постановою слідчого у липні 2008 року вилучена та визнана речовим доказом. Кримінальна справа розслідувалась та розглядалась судами більше 6 років, у процесі яких трудова книжка була речовим доказом по справі. Запис у трудовій книжці був виправлений уповноваженою особою ОСОБА_3 районної спілки споживчих товариств лише 30 жовтня 2012 року під час розгляду кримінальної справи у суді.

За таких обставин, ОСОБА_1 вважає, що за період з 11 березня 2008 року, коли було вилучено трудову книжку досудовим слідством, як речовий доказ по кримінальній справі по 30 жовтня 2012 року, коли відповідач змінив незаконно внесений запис про зміну формулювання звільнення, їй має бути виплачений середній заробіток на час вимушеного прогулу на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України, оскільки у вказаний період вона ніде не працювала і не отримувала заробітну плату.

Відповідно до поданої відповідачем довідки, середня заробітна плата на посаді голови правління ОСОБА_3 МСТ за цей період складала 5000 грн., а тому середній заробіток за час вимушеного прогулу за 51 місяць складає 255000 грн.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що протиправні дії відповідача та порушення її законних прав призвело до спричинення їй моральних страждань та втрати нормальних життєвих звязків, у звязку з чим вона була змушено докладати додаткових зусиль для організації свого життя. У вказаний період вона не могла працевлаштуватись, не мала коштів для утримання родини, була позбавлена можливості вести звичайний спосіб життя. Для відновлення своїх порушених прав вона була змушена звертатись до суду та правоохоронних органів. Завдану моральну шкоду позивачка оцінила у розмірі 100 тис. грн.

В процесі розгляду справи 19.06.2015 року представник позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав до суду заяву про зменшення позовних вимог від 19.06.2015 року, згідно якої просить суд стягнення солідарно з ОСОБА_3 районної спілки споживчих товариств та ОСОБА_3 міського споживчого товариства на користь його довірительки середньомісячний заробіток за 41 місяць, тобто в період з 11.03.2008 року - коли було вилучено її трудову книжку досудовим слідством, як речовий доказ по кримінальній справі за фактом внесення запису до трудової книжки ОСОБА_1 відомостей про зміну формулювання звільнення, що не відповідають дійсності та відмови ОСОБА_3 районної спілки споживчих товариств оформити належним чином трудову книжку, що перешкоджало позивачці працевлаштуванню по 18.08.2011 року - коли ОСОБА_1 була звільнена з роботи за рішенням зборів ОСОБА_3 міського споживчого товариства після поновлення її на роботі без допущення її до роботи та не зробивши з позивачкою повний перерахунок при звільненні, в розмірі 205000 (двісті пять тисяч) грн.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 уточненні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 районної спілки споживчих товариств ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала, вважає їх безпідставними та такими, що до задоволення не підлягають.

Крім того, представник вважає, що позивачкою пропущено строк звернення до суду зазначеною позовною заявою визначений ст.233 КЗпП України.

Представник відповідача ОСОБА_3 МСТ ОСОБА_5 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та заперечила проти їх задоволення.

Представник третьої особи з самостійними вимогами управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області в судове засідання не зявився повторно, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, виходячи з їх належності та допустимості суд приходить до наступного висновку:

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 06.10.2005 року та ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 20.12.2005 року, із врахуванням ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 01.04.2011 року (т.1 а.с.7,-9, 68), визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 із посади голови правління ОСОБА_3 міського споживчого товариства згідно постанови правління ОСОБА_3 райспоживспілки №6 від 12.07.1999 року за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, визнано недійним запис у трудовій книжці позивачки №24 від 12.07.1999 року та поновлено ОСОБА_1 на попередній роботі (посаді).

7 липня 2006 року постановою правління ОСОБА_3 районної спілки споживчих товариств №39 «Про зміну запису в трудовій книжці ОСОБА_1 згідно судових рішень» (т.1 а.с.5), змінено формулювання причин звільнення позивачки з посади голови правління ОСОБА_3 міського споживчого товариства, викладеного в постанові ОСОБА_3 РССТ від 12 липня 1999 року №6 (запис в трудовій книжці за №24), на підставі якої відповідач вніс в трудову книжку ОСОБА_1 запис про зміну формулювання причин її звільнення за №27, а саме: «Запис за №24 від 12 липня 1999 року є недійсним. Звільнено з посади голови правління ОСОБА_3 споживчого товариства за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України». При цьому, у четвертій графі трудової книжки зазначив, що підставою для звільнення позивачки є рішення Міжгірського районного суду від 6 жовтня 2005 року. Разом з тим, такого рішення суду про звільнення ОСОБА_1 не існує.

Вказані дії відповідача були оскаржені позивачем до суду. Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 22 листопада 2006 року (т.1 а.с.6) скасовано пункт 2 постанови правління ОСОБА_3 райспоживспілки від 7 липня 2006 року за №39 про звільнення ОСОБА_1 з посади за власним бажанням, і в цій частині визнано недійсним внесений запис за №27 від 7 липня 2006 року у трудову книжку ОСОБА_1

За вказаним фактом прокуратурою Воловецького району Закарпатської області було порушено кримінальну справу №9711607, а трудова книжна позивачки постановою слідчого від 11 березня 2008 року (т.1 а.с.43) була вилучена і визнана речовим доказом. До вирішення справи в суді речовий доказ - трудову книжку ОСОБА_1 передано останній на зберігання.

Відповідно ч.3 ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Таким чином, для застосування цієї норми права необхідною є наявність одночасно наступних умов:

- визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, яке не потягло за собою поновлення працівника на роботі.

- відсутність працевлаштування;

- вини власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний не працевлаштуванням.

Згідно розяснень, що містяться в пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року, оскільки згідно зі ст. 235 КЗпП України оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

У такому випадку суд одночасно із зміною формулювання звільнення приймає рішення про виплату власником на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період, який не перевищує одного року, а якщо справа не з вини працівника розглядається більше року - за весь строк вимушеного прогулу. Обов'язок доводити ту обставину, що неправильне формулювання причин звільнення перешкоджало працевлаштуванню, лежить на працівникові.

З досліджених судом матеріалів справи слідує, що зміна формулювання звільнення позивачки ОСОБА_1 з займаної посади, потягло за собою поновлення її на роботі згідно ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 20.12.2015 року по справі №22-2539/05, яким її було поновлено на попередній роботі (посаді).

Факт поновлення ОСОБА_1 на посаді голови правління ОСОБА_3 МСТ підтверджується постановами правління ОСОБА_3 райспоживспілки №09 від 04.04.2011 року та №12 від 17.05.2011 року (т.1 а.с.78, 79).

Протокол зборів уповноважених ОСОБА_3 МСТ від 19.08.2011 року ОСОБА_1 звільнено з посади голови правління ОСОБА_3 споживчого товариства днем 18.11.2003 року у звязку з закінченням строку її повноважень п.1 ч.2 ст.36 КЗпП України (т.1 а.с.84).

Вказане рішення засновників позивачкою оскаржувалось в судовому порядку. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 23.03.2012 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.06.2012 року, у задоволенні позову позивача про визнання рішення зборів уповноважених ОСОБА_3 міського товариства від 19.08.2011 року протиправним та його скасування відмовлено (т.1 а.с.72,-76).

Вказаним рішенням, підтверджено, що позивачку ОСОБА_1 поновлено на посаді рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 20.12.2005 року, а у випадку незаконного звільнення особа підлягає поновленню на посаді з моменту її незаконного звільнення, тобто з 17.07.1999 року.

Тобто, в період з 11.03.2008 року по 18.08.2011 року позивачка ОСОБА_1 була працевлаштована.

Твердження ОСОБА_1 та її представника про те, що внаслідок внесення відповідачем у трудову книжку позивачки неправильного запису № 27 від 07.07.2006 року, остання не могла працевлаштуватись за фахом та досвідом роботи на посаду, яка б відповідала за рівнем посаді, на якій вона працювала до внесення неправильного запису, у звязку з чим тривалий час ніде не працювала і не отримувала заробітну плату, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.

Згідно листа начальника ВП «Вокзал Ужгород» від 14.04.2015р. №ЛВОК/38-к позивачка ОСОБА_1 працювала у відокремленому підрозділі в період з 12.11.2007 р. по 07.03.2008 р. на посадах завідувача складу но цеху по організації забезпечення харчування пасажирів та економіста 2 категорії та отримувала відповідну заробітну плату.

Окрім того, в період з 22.06.1999 року по 18.10.2011 рік ОСОБА_1 була зареєстрована, як фізична особа-підприємець, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №19177561 від 20.08.2014 року, листом ДПІ у ОСОБА_3 районі ГУ ДФС України у Закарпатській області №369/07-08-17-01 від 05.03.2015 року та листом ГУ ДФС України у Закарпатській області №199/7/07-16-10-05-11 від 13.02.2015 року (т.2 а.с.17, 38-39, 40).

Нормами ст.235 КЗпП України передбачено, що вимога працівника про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню в тому разі коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Разом з тим, як слідує зі змісту позовної заяви, порушенням своїх прав позивачка вважає неможливість працевлаштування у звязку з визнанням органом слідства трудової книжки речовим доказом у кримінальній справі.

В судову засіданні встановлено, що трудова книжка ОСОБА_1, після визнання її речовим доказом у кримінальній справи, згідно постанови слідчого була передана на зберігання позивачці і весь цей період перебувала у неї. Дані обставини свідчать про відсутність вини роботодавця у неможливості працевлаштування.

Слід також зазначити, що чинним законодавством не заборонено мати кілька трудових книжок і звернутись до роботодавця із новою трудовою книжкою.

Враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги, що докази про те, що запис у трудовій книжці про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України із зазначенням, що таке звільнення здійснено на підставі рішення суду, перешкоджав її працевлаштуванню, в матеріалах справи відсутні, суд приходить до переконання, що підстав для задоволення уточнених позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідачів в солідарному порядку на її користь середньомісячного заробітку за 41 місяць, а саме в період з 11.03.2008 року по 18.08.2011 року, в розмірі 205000 грн.

Суд вважає, що строк визначений ч.1 ст.233 КЗпП України для звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору, на думку суду, позивачкою не пропущено.

Керуючись ст.ст.60, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд ,-

Р І Ш И В:

В задоволенні уточненої позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 районної спілки споживчих товариств, ОСОБА_3 міського споживчого товариства, третя особа з самостійними вимогами управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, про стягнення з відповідачів в солідарному порядку на її користь середньомісячного заробітку за 41 місяць, а саме в період з 11.03.2008 року по 18.08.2011 року, в розмірі 205000 (двісті пять тисяч) грн. - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Микуляк П.П.