Провадження № 22-ц/779/1274/2015
Головуючий у 1 інстанції Польська М.В.
Суддя-доповідач Ковалюк Я.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Ковалюка Я.Ю.

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.

секретаря Капущак С.В.

з участю представників: апелянта - ОСОБА_2, позивача- Мусієнко М.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 12 травня 2014 року у цивільній справі за позовом ПАТ «Дельта Банк», інтереси якого представляє ТОВ «Колекторська компанія «Вердикт» до ОСОБА_3, Державної реєстраційної служби України про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність та усунення перешкод у здійсненні права власності,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 12 травня 2014 року задоволено частково позов ПАТ «Дельта Банк».

Звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 67425,56 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 538932 грн. 49 коп. за договором про надання споживчого кредиту від 12.02.2009 року, укладеним між АКБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3, а саме на квартиру АДРЕСА_1, шляхом передачі іпотекодержателю предмету іпотеки у власність та визнання на нього права власності за іпотеко держателем - ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору іпотеки від 11.04.2007 року, укладеного між АКБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3, та припинено право власності на дану квартиру іпотекодавця ОСОБА_3, що зареєстрована за адресою АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_3 із даної квартири та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» витрати по сплаті судового збору в сумі 3441 грн.

В решті позову відмовлено.

На дане рішення представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального права.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції залишено без зміни.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року вищевказану ухвалу апеляційного суду в частині позовних вимог ПАТ «Дельта Банк про виселення ОСОБА_3 скасовано. Справу в цій частині передано на новий розгляд до апеляційного суду. В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишено без зміни.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач (позичальник та іпотекодавець) порушив зобов'язання за кредитним договором, допустивши заборгованість. Вимогу кредитора щодо погашення заборгованості впродовж 30 днів позичальник не виконав. За таких обставин та в силу ст.ст. 33, 39,40 Закону України «Про іпотеку» банк вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки з виселенням ОСОБА_3

Однак, таким висновком суду першої інстанції повністю погодитися не можна.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції в частині вимоги про виселення не відповідає.

Так, представник апелянта зазначив, що при ухваленні рішення суд першої інстанції не взяв до уваги те, що ОСОБА_3 не отримувала повідомлення вимогу про звільнення житлового приміщення.

В матеріалах справи відсутнє повідомлення про вручення поштового відправлення.

Всупереч вимог ст. 39 Закону «Про іпотеку» в рішенні суду не зазначено загальний розмір вимог та всі його складові, опис нерухомого майна, початкова ціна предмету іпотеки.

Квартира, яка є предметом іпотеки відповідає вимогам щодо нерухомого житлового майна, передбаченим Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому вимоги про звернення стягнення на зазначений предмет іпотеки не підлягають до задоволення.

Посилаючись на зазначені обставини, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог

Матеріалами справи встановлено, що 11.04.2007 року між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 52000 доларів США з процентною ставкою 9,5% річних та з кінцевим терміном повернення до 11.04.2028 року (згідно додаткової угоди №1 від 12.02.2009 року - до 10.04.2038 року).

З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 11.04.2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки №Д-237. За умовами договору іпотеки ОСОБА_3 надала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 вартістю 262 600 грн., яка належить останній на праві власності (п.1.3 договору).

Між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» 08.12.2011 року укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, в тому числі і щодо кредитного договору від 11.04.2007 року №0.

Внаслідок невиконання позичальником ОСОБА_3 своїх кредитних зобов'язань станом на 19.03.2013 року за кредитним договором утворилась заборгованість в розмірі 67 425,56 доларів США, що еквівалентно 538 932,49 грн., з яких: тіло кредиту - 50 482,72 доларів США, відсотки - 16942,84 доларів США.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку»).

Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР.

Враховуючи наведене, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду лише за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк.

Відповідна позиція викладена в п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

З матеріалів справи вбачається, що 15.10.2013 року на адресу ОСОБА_3 банком надіслано повідомлення-вимогу (№9554462) щодо погашення заборгованості за кредитним договором впродовж 30 денного строку. Крім того, даним листом боржника попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення у випадку невиконання даної вимоги у визначений термін (а.с.63-66), однак докази про отримання нею такого повідомлення в матеріалах справи відсутні.

Разом з тим, задовольняючи позов про виселення відповідачів, суд першої інстанції не перевірив дотримання приписів встановлених ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР, не з'ясував та не перевірив чи отримала відповідач письмову вимогу про виселення, чи направлялась їй така письмова вимога, якими доказами це підтверджується та чи відповідають такі докази вимогам щодо їх належності і допустимості, у зв'язку із чим, дійшов передчасного висновку про наявність підстав для її виселення.

Таким чином, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, не перевірив доводи і заперечення сторін, не дав належної оцінки доказам та ухвалив незаконне й необґрунтоване рішення в частині вимоги про виселення, яке не відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції в частині вимогои банку про виселення з ухваленням у цій частині нового про відмову в задоволенні позову про виселення.

Керуючись ст.ст.307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 12 травня 2014 року в частині виселення ОСОБА_3 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В позові ПАТ «Дельта Банк», інтереси якого представляє ТОВ «Колекторська компанія «Вердикт» до ОСОБА_3 про виселення - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Я.Ю. Ковалюк

Судді: Р.Й. Матківський

В.Д. Фединяк