Справа № 645/3438/15-ц
Провадження № 2/645/1412/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2015 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого судді Шарка О.П., секретаря судових засідань ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ФОП ОСОБА_3, в якому просить суд стягнути заборгованість по заробітній платі за період з 01.06.2014 року по 28 лютого 2015 року у розмірі 10971 грн., середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 21 березня 2015 року по день ухвалення рішення, а також моральну шкоду у розмірі 10962 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначала, що відповідно до трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, укладеного сторонами 01 червня 2014 року, позивач з 01 червня 2014 року по 20 березня 2015 року, працювала реалі затором продовольчих товарів у ФО-П ОСОБА_3 За час роботи позивач дотримувався усіх передбачених Трудовим договором умов і сумлінно виконував покладені на нього обовязки. До дисциплінарної відповідальності за порушення умов Трудового договору від 01 червня 2014 року або положень КЗпП України за час роботи не притягувався. 20 березня 2015 року позивача було звільнено з роботи за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. За час роботи передбачена вищевказаним Трудовим договором заробітна плата у розмірі 1219 грн. на місяць позивачу не виплачувалася. При звільненні позивача з роботи відповідач не здійснив з нею остаточного розрахунку по заробітній платі, виплатила заробітну плату лише за роботу у березні 2015 року, лікарняні і компенсацію за щорічну відпустку в загальному розмірі 1474 грн. 23 коп. Заборгованість по заробітній платі за період роботи позивача з 01 червня 2014 року по 28 лютого 2015 року в загальному розмірі 10971 грн. виплачена не була. Також позивач просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку. Окрім того, позивач зазначає, що з вини відповідача їй була заподіяна і моральна шкода, яка виявилася у тому, що позивачка змушена була звільнитися, оскільки протягом майже десяти місяців не утримувала заробітної плати, вона має на утриманні хвору дитину, яка потребує лікування, внаслідок тривалої невиплати заробітної плати і затримки остаточного розрахунку при звільненні, була позбавлена можливості його здійснювати, дуже страждала з цього приводу і хвилювалася стосовно небезпеки різкого погіршення стану здоровя дитини. Внаслідок протиправних дій відповідача, позивач фактично була позбавлена джерела існування, внаслідок чого її сімя опинилася у дуже скрутному матеріальному стані, розмір відшкодування моральної шкоди позивач визначила у розмірі мінімальної заробітної плати за кожен місяць затримки виплати заробітної плати, починаючи з 1 липня 2014 року і до теперішнього часу, що становить 10962 грн.

Допитаний у судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3, її представник ОСОБА_5 позовні вимоги не визнали у повному обсязі, просили у їх задоволенні відмовити, зазначили, що дійсно,01 червня 2014 року між відповідачем та позивачем було укладено трудовий договір, який належним чином був зареєстрований в Харківському міському центрі зайнятості. Передбачена трудовим договором заробітна плата складає 1219 гривень на місяць. Позивач працювала продавцем в період із 01.06.2015 року по 08.03.2015року, разом з нею працювали інші продавці, ОСОБА_6, яка була старшим продавцем та яка контролювала роботу позивачки, і весь час спілкувалася із нею, а також продавець ОСОБА_7, яка також спілкувалась із ОСОБА_2 протягом тривалого часу. Факт спільної із позивачем роботи продавців ОСОБА_7 та ОСОБА_6 підтверджуються відповідними трудовими договорами. Проте, весь цей час позивачка своєчасно і в повному обсязі отримувала заробітну плату згідно із умовами трудового договору, зарплату їй завжди видавала особисто старший продавець ОСОБА_6, за весь період праці позивача не було навіть двох тижнів, за які перед нею була б заборгованість із заробітної плати, заробітна плата позивачу, як і іншим продавцям виплачувалась своєчасно і в повному обсязі, відповідачем складалися відомості про нарахування і сплату заробітної плати, у яких розписувалися всі працівники, в тому числі і позивачка. Жодних претензій про нібито несплачену за 9 місяців заробітну плату позивачка не висказувала. При цьому позивачка неодноразово жалілася відповідачу і всім, з ким спілкувалася на свої погані стосунки із чоловіком, на скандали і сварки у родині. Через це відповідач жаліла позивача, та не звільняла її за постійні порушення трудової дисципліни, за неодноразове знаходження на робочому місці у нетверезому стані, навіть за це не зменшувала їй заробітну плату. Через те, що у позивача малолітня дитина, погані стосунки із чоловіком відповідач навіть не складала акти про знаходження її на робочому місці у не тверезому стані, хоча цей стан бачили всі оточуючі і питали, чому відповідач не звільняє такого працівника. 11.03.2015р. ОСОБА_2 на роботу без попередження не вийшла, цього ж дня її чоловік приніс її заяву від 11.03.2015р. про надання відпустки за свій рахунок. Потім позивачка телефоном сказала, що буде звільнятися і надіслала заяву про звільнення за власним бажанням у трьохденний термін з поважних причин, проте не надіслала підтверджуючих документів. Відповідач цінним листом №816 від 14.03.2015р. надіслала позивачу лист №1 від 13.03.2015р., та лист №2, у яких зазначила законодавчі підстави для такого звільнення, а також необхідні підтверджуючі документи. 11.03.2015р. відповідач ФО-П ОСОБА_3 домовилась із ОСОБА_2 прийти до центру зайнятості для припинення трудового договору, та домовилися провести розрахунок, для чого відповідач ФО-П ОСОБА_3 запросила свою знайому, ОСОБА_8 в якості свідка при здійсненні кінцевого розрахунку. Також у відповідача була з собою папка з розрахунковими листами (відомостями) про виплату заробітної плати за 2014-2015р.р. та оригінал трудового договору із ОСОБА_2 11.03.2015р. замість ОСОБА_2 до центру зайнятості прийшов її чоловік ОСОБА_4 і приніс, доручення від позивача та намагався на підставі доручення припинити дію трудового договору, який уклала його дружина, проте працівники центру зайнятості сказали що це незаконно, і необхідна особиста присутність працівника. Після цього ОСОБА_4 почав кричати на працівників центру зайнятості та на відповідача, погрожувати та кричати, що взагалі звільняться не будуть, вона сюди не прийде і нічого підписувати не буде. Відповідачу ФО-П ОСОБА_3 стало погано, її знайома ОСОБА_8 відволіклася на неї. Раптом відповідач помітила,що ОСОБА_4 забрав до своїх документів екземпляр трудового договору, який належав їй як роботодавцю і збирається йти. Відповідач його наздогнала і змусила віддати трудовий договір назад. Проте, вже після уходу ОСОБА_4 відповідач не одразу помітила, що не має також файлів із розрахунковими листами (відомостями) про виплату заробітної плати за 2014-2015р.р. Однозначно стверджувати,що саме ОСОБА_4 забрав ці документи відповідач не може, оскільки не бачила цього, проте саме після цього ОСОБА_4 став говорити відповідачу ФО-П ОСОБА_3, що вона тепер попала, і багато заплатить. Проте, тоді відповідач не надала цьому значення, і вирішила просто відновити ці відомості, зробивши дублікати, оскільки не могла очікувати від позивача, яку знає більше 7 років того,що вона почне вимагати через суд грошові кошти, які вже отримала та ще і моральну шкоду. 20.03.2015р. після виклику телеграмою позивачка та її чоловік зявилися до центру зайнятості і 20.03.2015р. позивачка була звільнена з роботи за власним бажанням по ст.38 КЗпП України, трудовий договір знятий з реєстрації в Харківському міському центрі зайнятості з 20.03.2010 року. Проте, 20.03.2010 року позивачка відмовилася отримувати кінцевий розрахунок за останній місяць роботи і розписуватися про це у відомостях. 20.03.2015 року відповідач викликала позивача телеграмою для здійснення 21.03.2015 року кінцевого розрахунку, після чого, по телеграмі зявився чоловік позивача та забрав заробітну плату за останній місяць роботи, компенсацію відпустки та відшкодування лікарняного листа у сумі 1474 грн. 23 коп., про що свідчить розрахунковий лист про виплату ОСОБА_9 заробітної плати за березень 2015 року від 20.03.2015 року після чого кінцевий розрахунок із позивачем повністю проведено. Таким чином, відповідач вважає, що не порушувала кінцевий термін кінцевого розрахунку, та провела остаточний розрахунок всіх належних позивачу сум у строки, передбачені ст. 116 КЗпП. Також, відповідач не визнала позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, оскільки позивач не надала доказів факту заподіяння їй матеріальної шкоди.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, пояснення свідків, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для відновлення порушеного права і припинення дій, які порушують таке право.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

Відповідно до ст. 55 Конституції права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 24 Конституції юрисдикція судів поширюється на всі правовід носини, що виникають у державі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу у своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 60 ЦПК України закріплює за кожною стороною обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається та які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Принцип диспозитивності цивільного судочинства, закріплений в ст. 11 ЦПК України, передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У судовому засіданні встановлено наступне.

01 червня 2014 року позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ФОП ОСОБА_3 було укладено Трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, який належним чином був зареєстрований в Харківському міському центрі зайнятості, відповідно до умов договору, ОСОБА_2 зобовязана виконувати роботу продавця вагового товару, відповідач зобовязувалася сплачувати працю робітника у розмірі 1219 гривень.

20 березня 2015 року ОСОБА_2 на підставі ст. 38 КзпП було звільнено за власним бажанням, що підтверджується зазначеним трудовим договором та копією трудової книжки позивача серія БТ-ІІ №7015814.

При звільненні позивача з роботи відповідач не здійснив з нею остаточного розрахунку по заробітній платі, внаслідок чого заборгованість по заробітній платі за період роботи позивача з 01 червня 2014 року по 28 лютого 2015 року в загальному розмірі 10971 грн. виплачена не була.

Відповідач виплатила заробітну плату лише за роботу у березні 2015 року, лікарняні і компенсацію за щорічну відпустку в загальному розмірі 1474 грн. 23 коп., що підтверджується розпискою про отримання зазначених коштів представником ОСОБА_2 ОСОБА_4

Відповідно, до ст. 115 КЗпП України Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановленні колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Крім того, згідно ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені у колективному договорі, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам.

Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідачем не надано суду доказів, що заробітна плата за період з 01 червня 2014 року по 28 лютого 2015 року ОСОБА_2 була виплачена, доводи в обґрунтування заперечень проти позову в частині зникнення файлів із розрахунками листами про виплату заробітної плати за 2014-2015 роки не найшли свого підтвердження у ході судового розгляду.

Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягнення заборгованість по заробітній платі за період роботи позивача з 01 червня 2014 року по 28 лютого 2015 року в загальному розмірі 10971 грн.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_2 також надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, пояснила, що заробітна плата за період з 21 березня 2015 року по 28 лютого 2015 року виплачена не була.

Допитана у судовому засіданні у якості ОСОБА_10 пояснила суду, що вона є родичкою позивачки, постійно надавала матеріальну допомогу позивачу, оскільки відповідач не виплачувала позивачу заробітну плату.

Допитані у судовому засіданні у якості свідків ОСОБА_11, ОСОБА_7, які також працювали у відповідача реалі заторами, пояснили, що позивач за весь час роботи у відповідача отримувала заробітну плату вчасно та у повному обсязі.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_8 пояснила суду, що відповідач ФОП ОСОБА_3 втратила в центрі зайнятості відомості про виплати заробітної плати.

Суд не бере до уваги покази зазначених свідків, оскільки пояснення свідків позивача повністю протиречать поясненням свідків відповідача, є взаємовиключними, а тому не можуть вважатися судом належними доказами у справі. Самі по собі пояснення свідків не можуть свідчити про виплату відповідачем заробітної плати позивачу.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

На підставі викладеного, враховуючи роз'яснення Постанови №13 Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 року, установивши при розгляді справи, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, а сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності, також враховуючи розмір спірної суми заявленої позивачем, суд приймає рішення про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення позивача.

Сума розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні перед позивачем розраховується у відповідності до Постанови КМ України № 100 від 08.02.1995р. «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати».

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п. 8 Порядку).

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення позивача, з урахуванням додаткової відпустки за хворою дитиною, в сумі 4876 грн 00 коп. підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 10971,00 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав та призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно роз'яснень, викладених в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами та доповненнями), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Врахувавши вимоги розумності та справедливості, суд відзначає глибину душевних страждань позивача, яка через одностороннє невиконання роботодавцем зобов'язань за трудовим зазнала душевних страждань, які полягають у порушенні життєвого укладу, відсутності коштів для нормальної життєдіяльності, окрім того, на утриманні позивача знаходиться малолітня дитина ОСОБА_12, 03.07.2010 року, яка потребує у домашньому огляді, з відповідача підлягає стягненню в рахунок відшкодування моральної шкоди 500,00 грн. на користь позивача.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають також стягненню судові витрати у справі на користь держави..

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 115-117 КЗпП, ст.ст. 3, 10; 11; 27, 30, 60, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 Фалентини Василівни на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі за період з 01.06.2014 року по 28 лютого 2015 року та середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні в розмірі 15847 грн.

Стягнути з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 гривень.

Стягнути з ФОП ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 коп.

Рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до апеляційного суду Харківської області через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення судового рішення , протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення , якщо його не скасовано , набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

СУДДЯ: