У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

29 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», поданою його представником Шулікою Аліною Володимирівною, на рішення апеляційного суду Черкаської області від 27 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2008 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся з позовом до ОСОБА_3, посилаючись на те, що 15 грудня 2005 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір на суму 17 755 доларів США на строк до 15 грудня 2012 року зі сплатою 1,33% на місяць за користування кредитом. Оскільки боржник допустив порушення виконання зобов'язань за кредитним договором, банк просив стягнути з нього заборгованість на загальну суму 9 563,88 доларів США.

23 жовтня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до ОСОБА_3, в якому зазначив, що 9 серпня 2007 року між банком та відповідачем укладено другий кредитний договір на суму 50 000 доларів США - на споживчі потреби та 5 000 доларів США - на внесення страхових внесків на строк до 9 серпня 2027 року зі сплатою 0,92% на місяць за користування кредитом на суму залишку заборгованості. На забезпечення виконання кредитного договору від 9 серпня 2007 року укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_3 передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Оскільки ОСОБА_3 не виконував зобов'язання за кредитним договором, утворилась заборгованість на суму 54 334,43 долара США. Посилаючись на наведене, банк просив стягнути зі ОСОБА_3 заборгованість за обома кредитними договорами шляхом звернення стягнення на майно - квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою Соснівського районного суду від 12 грудня 2008 року справи об'єднані в одне провадження.

Заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 лютого 2009 року позов задоволено.

Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 15 грудня 2005 року в розмірі 46 480,46 грн.

Додатковим рішенням цього ж суду від 26 лютого 2009 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним 9 серпня 2007 року, у розмірі 264 064,33 грн шляхом продажу предмета іпотеки ЗАТ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 27 червня 2014 року додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 лютого 2009 року про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі додаткове рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального прав і необґрунтованим поновленням строку на апеляційне оскарження.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом установлено, що 15 грудня 2005 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № CSHQAK0010010, за яким ОСОБА_3 на строк до 15 грудня 2012 року отримав кредит в розмірі 11 931 доларів США на придбання автомобіля, а також 5 824 доларів США - на сплату страхових внесків. У забезпечення виконання зобов'язань за цим договором укладено договір застави автомобіля. 9 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № CSIPGA0000170, за яким ОСОБА_3 отримав кредит в розмірі 50 000 доларів США на споживчі цілі та 5 000 доларів США - на сплату майбутніх страхових платежів на строк до 9 серпня 2017 року зі сплатою 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № CSIPGA0000170 від 9 серпня 2007 року укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку банку передана квартира АДРЕСА_1, що належала йому на праві приватної власності.

У п. 12.1, 12.5 договору іпотеки сторони погодили, що майно, яке є предметом цього договору, на момент його підписання нікому іншому не продане, не відчужене іншим способом, не заставлене, в спорі і під арештом чи забороною (в тому числі податковою заставою) не перебуває, незастережних прав щодо нього у третіх осіб, як в межах України, так і поза межами України, немає.

ОСОБА_3 не виконував зобов'язання за кредитними договорами, внаслідок чого утворилась заборгованість: за договором № CSHQAK0010010 від 15 грудня 2005 року - 9 563,88 доларів США, за договором № CSIPGA0000170 від 9 серпня 2007 року - 49 648,29 доларів США.

Ухвалюючи заочне рішення та додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог кредитора.

Ухвалюючи рішення про скасування додаткового рішення суду першої інстанції про звернення стягнення на предмет іпотеки за апеляційною скаргою ОСОБА_5 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, апеляційний суд послався на те, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» договір іпотеки не міг бути укладений без дозволу органу опіки та піклування. Оскільки з 2001 року і на час укладення іпотечного договору в квартирі була зареєстрована і проживала неповнолітня ОСОБА_6, що встановлено рішенням апеляційного суду Черкаської області від 10 червня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_5 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 про визнання договору іпотеки недійсним, і ця обставина не підлягає доказуванню на підставі ч.1 ст. 60 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для звернення стягнення на квартиру.

Проте такі висновки апеляційним судом зроблено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. ст. 303 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2094/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 304 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2095/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, банк звернувся з позовом про стягнення заборгованості за кредитними договорами та про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Саме ці позовні вимоги були предметом розгляду судом при ухваленні рішення від 19 лютого 2009 року та додаткового рішення від 26 лютого 2009 року.

Позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним відповідач ОСОБА_3 не заявляв і нікчемністю цього договору свої заперечення па позов не обґрунтовував.

Разом із тим, договір іпотеки був визнаний недійсним рішенням апеляційного суду Черкаської області від 10 червня 2013 року, тобто вже після ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про скасування додаткового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд наведених процесуальних норм не врахував.

Взявши за основу докази, встановлені рішенням апеляційного суду, ухваленим пізніше, апеляційний суд не звернув уваги на те, що за змістом п. 6 ч. 3 ст. 295, ч. 2 ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 309 ЦПК України апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи, які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

Твердження апеляційного суду, що місцевий суд не врахував, що на момент укладення договору іпотеки в будинку була зареєстрована малолітня дитина, помилкові, оскільки вказані докази суду першої інстанції не надавалися, такими обставинами позов відповідач не заперечував і вони встановлені вже після ухвалення судом першої інстанції додаткового рішення. При цьому апеляційний суд не встановлював причин, які перешкоджали відповідачеві при розгляді справи у суді першої інстанції вказати на порушенням прав дитини і подати відповідні докази.

Крім того, рішення апеляційного суду Черкаської області про визнання договору іпотеки недійсним ухвалено 10 червня 2013 року, тобто після ухвалення додаткового рішення судом першої інстанції, а апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції на час його ухвалення.

На підставі вказаного, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення з такими порушеннями норм матеріального і процесуального права, що унеможливили встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що відповідно до ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником Шулікою Аліною Володимирівною, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 27 червня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційного інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П.Касьян
Судді: В.І.Амелін Т.П.Дербенцева С.О.Карпенко В.О.Савченко