Яготинський районний суд Київської області
Справа № 382/1279/15-ц
Провадження № 2/382/462/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14.07.2015 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Литвин Л. І.

при секретарі Твердохліб Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Яготин справу за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Моноліт", с. Лозовий Яр Яготинського району Київської області, про визнання права власності на господарчу будівлю,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Яготинського районного суду з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Моноліт", с. Лозовий Яр Яготинського району Київської області, про визнання права власності на господарчу будівлю, в котрому зазначено, що він, починаючи з 2002 року і по даний час, тобто понад 10 років, з дозволу відповідача, використовував для власних потреб господарську будівлю, що розташована по вул. Шевченка, 85 в с. Лозовий Яр Яготинського району Київської області. Дана господарська споруда розташована біля його будинку, знаходилася в занедбаному стані, тому ним за власні кошти були проведені ремонтні роботи, а саме було перекрито дах, встановлено вікна та двері, залита підлога. Статтею 344 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Добросовісність є однією із засад цивільного законодавства, наряду зі справедливістю та розумністю(ст.3 ЦК України). Законодавець не зазначив, що саме слід розуміти під таким терміном, як добросовісність володіння за набувальною давністю, але враховуючи ту обставину, що вітчизняний ЦК є фактичною рецепцією римського приватного права з урахуванням національних особливостей, то для визнання володільця добросовісним вважається достатнім, щоб вказане нерухоме майно не було набуте злочинним шляхом чи способом, який завідомо суперечить основам правопорядку та моралі. Він відкрито та добросовісно володів господарчою будівлею, зокрема дана обставина була очевидна для третіх осіб, які мали можливість це бачити, та він не перешкоджав стороннім особам отримати будь-яку інформацію про моє володіння нею, крім того, він володів господарчою будівлею, як своєю особистою, оскільки за власний рахунок проводив поточні ремонтні роботи та ніс інші витрати по її утриманню. Відповідач протягом всього безперервного строку володіння ним господарською будівлею, (з 2002 року по даний час) не предявляв до нього позову про його повернення, він був впевнений в тому, що на займану ним господарчу будівлю не претендують сторонні особи, та обставини, у звязку з якими виникло його право на володіння, не давали йому сумніву щодо правомірності набуття ним господарської будівлі, тому він не вважав своїм обовязком повертати її. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй судових рішеннях по справам даної категорії сформулював правову позицію, з якої вбачається, що «у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.». (Ухвала ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2012 року). Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ своїм інформаційним листом від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» вказує на те, що при вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Відповідно, оскільки власник господарської будівлі понад десять років погодився з її втратою, у нього є всі підстави вважати, що господарська будівля, розташована в с. Лозовий Яр Яготинського району Київської області по вул. Шевченка,85 повинна бути визнана за ним - фактичним добросовісним володільцем. ОСОБА_2 у своїй статті «Спори про набувальну давність: проблеми теорії і судової практики»//Юридичний журнал, #5/2006р. вказує, що можливість звернення до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю надано субєктам права статтями 15,16 ЦК України, при доведеності відповідно до закону зазначених у ньому обставин. Володіти майном набувач повинен відкрито, він зобовязаний відноситися до обєкта володіння як власник, якщо він бажає зберегти незаперечний статус володільця за давністю, що дозволяє йому після спливу встановленого законом строку набувальної давності фактично перетворитися у власника.Як зазначено в розясненнях, даних Міністерством юстиції України в 2011 році «ОСОБА_2 аспекти набуття права власності на обєкти безхазяйного нерухомого майна» "Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна.Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обовязку повернути річ власнику, а також йому не предявлявся правомочною особою позов про повернення майна.» Як зазначено в Ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2008 року « …пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 01 січня 2011 року.» Аналогічної правової позиції дотримується і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній в Ухвалі від 22 лютого 2012 року. Просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на господарчу будівлю, що розташована по вул. Шевченка, 85 в с. Лозовий Яр Яготинського району, Київської області.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, а також додатково пояснив, що підприємство власника перебуває на стадії ліквідації. Вказане майно на підставі рішення зборів було віднесено до майна, яке підлягає відчуженню для погашення заборгованості підприємства. Між сторонами укладався договір, який не було засвідчено нотаріально. Позивач сплатив за будівлю гроші, вважав, що володіє нею на законних підставах. В цьому році останній виявив бажання зареєструвати належне йому майно і дізнався, що не набув право власності на майно.

Представник відповідача в судове засідання не з"явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутності та про визнання позову.

Перевіривши матеріали справи, враховуючи, що представник відповідача позов визнав, та визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи, інтереси інших осіб, суд вважає, що визнання позову може бути прийнято судом, а позов підлягає до задоволення.

Дійшовши такого висновку, суд приймає до уваги, що доводи позивача підтверджуються копією договору купівлі-продажу майна, квитанцією по приходному касовому ордеру, списком майна, переданого ліквідаційній комісії СГ ТОВ "Моноліт" для подальшої реалізації, в зв"язку з чим, є всі підстави для прийняття визнання позову.

Керуючись ст. 174 ЦПК України, ст.ст. 344 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Моноліт", с. Лозовий Яр Яготинського району Київської області, про визнання права власності на господарчу будівлю, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на господарчу будівлю, що розташована по вул. Шевченка-85 в с. Лозовий Яр Яготинського району Київської області.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області шляхом подачі через Яготинський районний суд апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Литвин Л.І.