Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1468/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Бугайченко Т. А.
Доповідач Белінська І. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

05.08.2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

Белінської І.М. - головуючої,

Франко В.А.,

Чельник О.І.,

при секретареві - Постоєнко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агродар-Україна», треті особи: відділ Держземагенства у Маловисківському районі Кіровоградської області, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у Кіровоградській області,- про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі та про зобов»язання повернути земельну ділянку за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 6 квітня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до СТОВ «АгроДар» про визнання недійсною додаткової угоди №1 до договору оренди земельної частки (паю), укладеної 06.08.2007 року та зобов»язання повернути йому земельну ділянку.

Посилався на те, що 28.07.1999 року між ним та Агрофірмою «Петрівка», правонаступником якої є відповідач, був укладений договір на право тимчасового користування землею на умовах оренди, предметом якої є земельна частка (пай), площею 10,37 га.

На підставі рішення Мар»янівської сільської ради від 30.11.1999 року №43 він отримав Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, площею 10, 78 га на території Мар»янівської сільської ради Маловисківського району.

Він неодноразово звертався до відповідача з проханням змінити умови договору оренди ( у частині розміру орендної плати та предмету договору) у зв»язку з одержанням у власність земельної ділянки, проте відповідач не погоджувався. У 2006-2007 роках відповідач запропонував йому укласти новий договір оренди на умовах, які були неприйнятні для нього у частині строку дії договору.

Від дружини дізнався, що 6.08.2007 року вона без його згоди та відома підписала за нього додаткову угоду до договору оренди, згідно з якою термін дії договору оренди продовжений до 1.08.2018 року, зокрема.

Договір оренди та додаткова угода не містить істотних умов, передбачених законом, а також відсутні невід»ємні його частини: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень у її використанні та встановлених земельних сервітутів, акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Рішенням Маловисківського районного суду від 6 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено. Суд встановив, що підписи у договорі оренди та додатковій угоді у графі «орендодавець» виконані однією особою, що підтверджено висновком судової почеркознавчої експертизи. Зважаючи на те, що позивач пояснив, що договір оренди був підписаний ним особисто, суд відхилив висновок судової почеркознавчої експертизи у частині, якою встановлено, що підпис у додатковій угоді та на акті прийому-передачі земельної ділянки до цієї угоди виконано не позивачем, а іншою особою.

Суд також дійшов висновку про наявність у договорі оренди з урахуванням додаткової угоди таких істотних умов як розмір орендної плати, її індексації, строків та форми виплати, місця розташування земельної ділянки та її призначення, умови використання земельної ділянки.

Відсутність таких істотних умов договору оренди землі як існуючі обмеження щодо використання земельної ділянки та строки передачі земельної ділянки орендарю, відсутність невід»ємних частин, передбачених ч.4ст.15 ЗУ «Про оренду землі» не є підставою для визнання договору оренди недійсним, оскільки позивачем не доведено, що їх відсутність завдає йому шкоди або порушує його права.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення через невідповідність висновку суду обставинам справи, недоведеність обставин. які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального і процесуального права. Вказує на те, що суд першої інстанції не дав правової оцінки тій обставини, що предметом договору оренди та додаткової угоди є різні предмети, отже остання не може стосуватися (змінювати) основний договір, предметом якого є земельна частка (пай). Суд дав неправильну оцінку висновку судової почеркознавчої експертизи, яким підтверджено, що позивач додаткову угоду та інші документи до неї не підписував. Питання експерту були поставлені судом неправильно, його заперечення проти цього суд безпідставно відхилив. Неправильним є і посилання суду на те, що дійсність оспореної додаткової угоди підтверджується самим фактом державної реєстрації додаткової угоди.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_6, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, колегія суддів вирішила, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Маловисківського районного суду від 6 квітня 2015 року - скасуванню з ухваленням нового рішення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.07.1999 року між ОСОБА_5 і Агрофірмою «Петрівка», правонаступником якої є ТОВ «Агродар-Україна» було укладено договір оренди земельної ділянки (паю), площею 10,37 умовних кадастрових гектарів, що належала позивачу на підставі сертифікату про право на земельну частку (пай) (серія КР № 0158824), строком на 15 років.

20.12.1999 року позивач отримав державний акт на право приватної власності на зазначену земельну ділянку, площею 10, 78 га, розташовану на території Мар»янівської сільської ради Маловисківського району.

6.08.2007 року між ОСОБА_5 і ЗАТ «АгроДар», правонаступником якого є ТОВ «Агродар-Україна», укладено додаткову угоду №1 до договору оренди, яку зареєстровано у Маловисківському районному відділі Кіровоградської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України» 17.08.2007 року.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання цієї додаткової угоди недійсною, суд першої інстанції дійшов до висновку, зокрема, про недоведеність позивачем обставин, на які він посилався як на підставу для задоволення позову. Проте, з таким висновком не можна погодитись, оскільки при оцінці доказів суд порушив норми процесуального права, що призвело до невідповідності висновку суду про недоведеність факту відсутності волевиявлення позивача при укладанні додаткової угоди обставинам справи.

Із змісту додаткової угоди вбачається, що сторони змінили об»єкт договору, збільшили строк дії договору, змінили розмір та порядок виплати орендної плати, внесли зміни до умов використання земельної ділянки та умов повернення земельної ділянки орендодавцеві після закінчення дії договору.

Відповідно до ч.1ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов»язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов»язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 30 цього Закону передбачено, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Згідно із ч.1ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст.203 ЦК України. Зокрема, частинами 3 та 4 цієї статті передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частинами 2,4 ст.208 ЦК України, ст.14 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди ( утому числі зміни до такого договору) належить вчиняти у письмовій формі. Вимоги до письмової форми правочину викладені у ст.207 ЦК України. Зокрема, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.203 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин).

Як на одну з підстав для задоволення позову про визнання додаткової угоди недійсною позивач посилався на те, що він не погоджувався на зміни умов договору оренди щодо строку дії договору оренди, а тому відмовився підписувати додаткову угоду. Про те, що зміни до договору оренди були підписані його дружиною, дізнався у 2014 році, коли вважав закінченим строк дії договору оренди.

Доводи позивача про те, що додаткова угода №1 від 06.08.2007 року до договору оренди земельної ділянки №201 від 28.07.1999 року ним не підписувалася підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи, складеним 19.01.2015 року, яким встановлено, що підписи на зазначеній додатковій угоді та у акті приймання-передачі земельної ділянки в оренду згідно цієї угоди виконані не самим ОСОБА_5

Та обставина, що підписи на вищезазначених документах та на самому договорі оренди земельної ділянки виконані однією особою не спростовує доводів позивача про те, що додаткова угода ним не підписувалась.

Висновок суду першої інстанції про те, що позивач не довів обґрунтованість своїх вимог щодо відсутності вільного волевиявлення на укладення додаткової угоди (змін до договору оренди) суперечить висновку експерта, який є належним та допустимим доказом відсутності підпису орендодавця на оспорюваній угоді ( ст.ст. 58,59 ЦПК України).

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання додаткової угоди від 06.08.2007 року до договору на право тимчасового користування землею на умовах оренди від 28.07.1999 року недійсною та застосування наслідків недійсності правочину, передбачених ч.1ст.216 ЦК України, шляхом зобов»язання відповідача повернути позивачу належну йому на праві власності земельну ділянку, передану орендарю на підставі акту приймання-передачі до додаткової угоди від 06.08.2007 року.

Разом з тим, інші доводи позивача щодо наявності підстав для визнання додаткової угоди недійсною ( відсутність деяких істотних умов договору оренди) є необґрунтованими. Позивач не надав доказів, які б свідчили про порушення його прав чи(або) законних інтересів внаслідок відсутності у додатковій угоді усіх істотних умов, передбачених ст.15 ЗУ «Про оренду землі»( у ред., що була чинною на час її укладення).

Порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновку суду обставинам справи є згідно із пп.3,4 ч.1ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову із вищезазначених підстав.

На підставі ч.5ст.88 ЦПК України змінються розподіл судових витрат, які складаються із судового збору та витрат, пов»язаних з проведенням експертизи, що були сплачені позивачем під час перебування цієї справи у провадженні судах першої та апеляційної інстанцій, і становлять у загальному розмірі 5 756 грн.60 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Маловичківського районного суду від 6 квітня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_5 задовольнити частково.

Визнати недійсною додаткову угоду №1 від 06.08.2007 року до договору на право тимчасового користування землі на умовах оренди від 28.07.1999 року, укладену між ОСОБА_5 і ЗАТ «АгроДар», правонаступником якого є ТОВ «Агродар - Україна».

Зобов»язати ТОВ «Агродар-Україна» повернути ОСОБА_5 належну йому земельну ділянку, площею 10,78 га, розташовану на території Мар»янівської сільської ради Маловисківського району.

Стягнути з ТОВ «Агродар-Україна» на користь ОСОБА_5 5 756 гривень 60 копійок у відшкодування судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 20 днів з дня набрання ним законної сили.

ГОЛОВУЮЧА:

СУДДІ: