Провадження № 22-ц/783/4073/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Тропак О.В., Федоришина А.В.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 27 березня 2015 року у справі за позовом Львівського комунального підприємства «Старий Львів» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 27 березня 2015 року задоволено позов Львівського комунального підприємства «Старий Львів» до ОСОБА_4 Ухвалено стягнути з відповідача в корись позивача 5 859,24 грн. заборгованості за житлово-комунальні послуги та 243,60 грн. сплаченого судового збору.

Рішення оскаржила ОСОБА_4 До апеляційної скарги ОСОБА_4 включила заперечення на ухвалу про відмову у задоволенні клопотання про залишення заяви без розгляду та відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі; які не підлягають оскарженню окремо від рішення суду. Апелянт у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що судове рішення має бути законним та обґрунтованим. Вважає позову заяву позивача безпідставною, необґрунтованою, такою, що не підтверджена обставинами справи та відповідними і належними доказами. Зазначає, що позивачем недодержані обставини, що є єдиною підставою для відкриття провадження у справі, а саме: звернення особи до суду з належно оформленою позовною заявою. Позовна заява не відповідає вимогам ст.ст.119,120 ЦПК України, не базується на договорі, містить припущення та вигадки. Ухвала суду про відкриття провадження у справі помилкова і передчасна. Суд повинен був постановити ухвалу, якою позовну заяву залишити без розгляду. Суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 205 ЦПК України. Апелянт вважає, що оскаржуване рішення суду не базується на нормах Конституції України та Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Посилаючись на незаконність, необґрунтованість, несправедливість оскаржуваного рішення, яке ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, просить це рішення скасувати та залишити позовну заяву ЛКП «Старий Львів» без розгляду. Вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, суд допустив неповне зясування обставин, що мають значення для справи. Позивач не уповноважений на надання послуг, надана позивачем відомість нарахувань оплати послуг є неповною, не розгорнутою. Між сторонами відсутній договір про надання житлово-комунальних послуг та їх оплату.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, врахувавши заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включені до апеляційної скарги на рішення; колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ст.ст. 10, 59-61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Встановлено, що ОСОБА_4 та її неповнолітні діти ОСОБА_5 і ОСОБА_6 є співвласниками квартири №13 у житловому будинку №14 на вулиці Краківській у м.Львові, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сімї і прописки; вказаний будинок належить до комунальної власності ( а.с.7).

Відповідно до п.1.1 рішення Львівської міської ради №365 від 8 червня 2007року «Про визначення виконавця житлово-комунальних послуг у місті Львові» виконавцем житлово-комунальних послуг у житлових будинках м.Львова з управління будинком, спорудою або групою будинків та їх утримання є Львівські комунальні житлово-експлуатаційні підприємства (а.с.24). Позивач, який є юридичною особою, зареєстрованою у встановленому порядку, здійснює утримання і ремонт будинків (споруд) житлового та нежитлового фонду, які перебувають на його балансі, що стверджується рішеннями про створення підприємства, реєстраційними документами, статутом підприємства, який затверджений Галицькою районною адміністрацією м.Львова (а.с.38-59). Відповідач від таких послуг не відмовлялася. Доказів про те, що зазначені послуги вона отримує від інших установ, не надано.

Представник позивача у судовому засіданні ствердила, що ОСОБА_4 неодноразово пропонувалася укласти договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (а.с.60-61), який відповідає типовому договору. Надані проекти договору ОСОБА_4 не підписала, свій варіант договору не надала. Цю обставину не заперечує представник відповідача.

Умови договору, запропонованого позивачем для підпису відповідачеві, повністю відповідають умовам Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529.

З наданої відомості про нарахування та оплату за утримання будинку ОСОБА_4 вбачається, що заборгованість мешканців квартири № 13 за утримання будинку № 14 на вулиці Краківській у м.Львові становить 5 859,24 грн. (а.с.9). Представником позивача стверджено, що нарахування оплати за житлово-комунальні послуги проведено з врахуванням чинних у певні періоди встановлених належним чином тарифів та площі квартири відповідача, що відображено у зазначеній відомості. На спростування цих доводів належні та допустимі докази не надані.

Згідно вказаної вище відомості заборгованість утворилася з 2009 року. У травні 2009 року ОСОБА_4 при нарахуванні оплати в розмірі 66,29 грн. сплатила кошти у сумі, яка перевищує нараховану (200 грн.), чим вчинила дії, якими визнала існування заборгованості.

Статтею 68 ЖК Української РСР та ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» закріплено обовязок споживача послуг такі оплачувати. Згідно з ч.1 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п.п.4,35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 8 жовтня 1992 року, утримання приватизованих квартир (будинків) здійснюється за рахунок коштів їх власників, які зобовязані своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Відповідно до ч.3 ст. 24 Житлового кодексу Української РСР жилий будинок може експлуатуватися тільки однією житлово-експлуатаційною організацією.

Закон України від 24 червня 2004 року «Про житлово-комунальні послуги» регулює правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами. ОСОБА_7 визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їх права та обовязки. Субєктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Закону).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувачем будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно із законом.

Згідно із ст.ст. 1, 13 цього Закону утримання будинків і прибудинкових територій, як різновид житлово-комунальних послуг, - це господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством. Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Статтею 14 вказаного вище Закону визначено, що залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлового-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують спеціально уповноважені центральні органи виконавчої влади; друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 31 Закону порядок формування цін/тарифів на кожний вид житлово-комунальних послуг першої і другої груп (пп. 1 та 2 ч. 1 ст. 14 Закону) визначає Кабінет Міністрів України. Виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво житлово-комунальних послуг і подають їх на затвердження органам місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Органи місцевого самоврядування затверджують ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.

Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку (ч. 2 ст. 32 Закону).

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначені повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування у сфері регулювання і встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги (ст. ст. 5 - 7).

Відповідно до підп. 2 ч. 1 ст. 7 Закону, ст. 28 Закону України від 21 травня 1997 року «Про місцеве самоврядування в Україні» до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, встановлення тарифів щодо оплати побутових, комунальних та інших послуг, які надаються підприємствами і організаціями комунальної власності відповідної територіальної громади, та погодження цих питань з підприємствами, установами й організаціями, які не належать до комунальної власності.

Відповідно до ст. 4 Закону України від 3 грудня 1990 року «Про ціни і ціноутворення» Кабінет Міністрів України визначає повноваження органів державного управління в галузі встановлення і застосування цін/тарифів, а також по контролю за цінами/тарифами.

Цивільний кодекс України, у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Розкриваючи зміст свободи договору у статтях 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання щодо укладення договору, вибору контрагентів та погодження умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом із тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Водночас ч.1 ст. 19 Закону «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статтями 20, 21 цього Закону визначені обовязки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обовязком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом; а обовязком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі зникнення потреби в отриманні послуги або відмови споживача від користування послугою виконавця/виробника споживач має право розірвати договір у порядку, встановленому законом.

Згідно зазначених норм закону споживач зобовязаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Таким чином, необхідність укладення договору про надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обовязок, а не право сторін, а відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст.ст. 627, 630 ЦК України, ст.ст.19,20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Межі здійснення цивільних прав визначають правомірну поведінку особи, оскільки її дії в межах цивільних прав підлягають правовому захисту, на відміну від дій, вчинених поза межами права. Така позиція міститься у Постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року у справі № 6-110цс12 за результатами розгляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2012 року, постановленої у справі про вирішення спору між виконавцем житлово-комунальних послуг і власником квартири, який відмовився від укладення договору про надання послуг за утримання будинку та прибудинкової території.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Правовідношення, в якому замовник зобовязаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобовязанням.

Відповідно до вимог ст.ст. 204, 205 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Відтак, недодержання форми правочину тягне за собою недійсність правочину лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Відповідно до ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Недійсність договору з надання житлово-комунальних послуг у звязку з недодержанням письмової форми законом не встановлена, а тому зобовязання, які виникли між сторонами, є дійсними і їх виконання повинне здійснюватися у відповідності до норм цивільного законодавства.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 цього Кодексу зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобовязання не допускається.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Відповідно до ч. ч. 1,3 ст. 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складання та підписання акта-претензії споживача, у якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами.

На підтвердження своїх доводів про відсутність послуг, того, що вона відмовилася від цих послуг, або надання таких припинено, або позивачем допущено порушення при наданні житлово-комунальних послуг з утримання будинку та прибудинкової території, відповідач не надала належних та допустимих доказів.

Усі зазначені вище та проаналізовані положення чинного законодавства кореспондуються з нормами статей 13, 41 Конституції і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якими закріплені основні принципи здійснення права власності та його обмеження: по-перше, встановлено право безперешкодно і в повному обсязі здійснювати правомочності власника щодо свого майна, по-друге, визначено межі допустимого розумного втручання держави у здійснення правомочностей власника. Причому таке втручання повинно бути законним і має здійснюватися з дотриманням принципу справедливого балансу між публічними і приватними інтересами. ОСОБА_7 принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невідємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобовязані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обовязку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, про стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги, оскільки вона несвоєчасно та не у повному обсязі оплачувала спожиті житлово-комунальні послуги, розмір яких розраховано відповідно до встановлених у законному порядку компетентним органом тарифів з врахуванням площі належної відповідачеві з іншими співвласниками квартири. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

ЛКП «Старий Львів» звернулося з позовом до ОСОБА_4 8 грудня 2014 року про стягнення заборгованості, яка утворилася з 2009 року. Цьому зверненню передувало звернення у 2014 році із заявою про видачу судового наказу, який був скасований 17 листопада 2014 року (а.с.6).

Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки.

Встановлено, що позивач звернувся за захистом своїх інтересів у частині вимог поза межами встановленого законом строку позовної давності. Позивач та її представник заяви про застосування такого строку не подавали. У звязку з цим суд позбавлений можливості розглядати питання про відмову у задоволенні частини позовних вимог, які заявлені з пропуском строку позовної давності.

Суд першої інстанції постановив ухвалу про відкриття провадження у цій справі з дотриманням вимог закону. Підстави для залишення заяви без розгляду відповідно до п.8 ч.1 ст. 207 ЦПК України відсутні.

Відповідно до ст.ст.3, 4, 15 ЦПК України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суджу за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб відповідно до визначеної компетенції судів щодо розгляду цивільних справ. Між сторонами виник спір про право цивільне, який розглянутий судом першої інстанції з ухваленням оскаржуваного рішення. Підстав для закриття провадження у справі відповідно до п.1 ч.1 ст. 205 ЦПК України суд першої інстанції не встановив і з цим належить погодитись.

Колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином кожного окремо на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний звязок у сукупності; встановлених судом обставини.

При встановленні зазначених обставин судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права, рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів.

Розподіл судових витрат проведено відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

З такими висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення Галицького районного суду м.Львова відсутні.

Керуючись ч.3 ст.209, ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 27 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді