Справа № 463/1146/15 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/783/4400/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання договору недійсним, стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

05 березня 2015 ОСОБА_2 звернулася з позовом в суд до ПАТ «Альфа-Банк»про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту від 29.01.2014 року № 401579899, стягнення матеріальної шкоди у вигляді безпідставно сплачених на виконання договору кредиту коштів в сумі 1700 грн., стягнення моральної шкоди в розмірі 20400 грн. та стягнення матеріальної шкоди у виді коштів сплачених за розгляд справи третейським судом в розмірі 100 грн. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що оспорюваний договір нею укладено під впливом обману, який полягав у тому, що 29.01.2014 року по місцю свого проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1, на пропозицію невідомих осіб, які представилися працівниками фірми «Лідер» разом з договором побутового підряду на встановлення ПВХ конструкцій на загальну суму 11394,70 грн., нею було укладено оспорюваний кредитний договір з умовами якого вона не мала можливості ознайомитися. Перед укладенням договору їй було роз'яснено лише умови договору підряду про те, що оплата за виконані роботи із засклення балкону вона буде оплачувати частинами на рахунок ФОП ОСОБА_4 В той же час, про те, що на оплату виконаних робіт їй пропонується взяти кредит в Банку, і що отримані в кредит кошти будуть перераховані на поточний рахунок сторонньої особи ФОП ОСОБА_5, її ніхто не повідомив. Роз'яснивши, що такі умови є акційними, в послідуючому їй було надано для підписання договір підряду та інші документи, при цьому без надання можливості детального вивчення цих документів. Лише, коли вказані особи залишили її квартиру, вона з'ясувала, що нею було укладено кредитний договір на суму 11394,44 грн. Спочатку вона не оспорювала кредитний договір, оскільки вважала, що після належного виконання робіт по встановленню конструкцій ПВХ, вона виконуватиме кредитні зобов'язання на суму придбаного товару. З цією метою нею було сплачено на виконання кредитного договору 1700 грн. Однак, ФОП ОСОБА_4 свої зобов'язання по договору побутового підряду не виконав, у тридцятиденний термін конструкції ПВХ не були виготовлені та не встановлені у її квартирі, а тому нею в судовому порядку було розірвано договір побутового підряду. Крім цього на підставі її заяви, та інших потерпілих, правоохоронними органами було порушено кримінальне провадження відносно ОСОБА_4 за ознаками вчинення шахрайських дій, передбачених ч. 1 ст. 190 КК України. Тому вважає, що внаслідок введення її в оману щодо істотних умов договору були порушені її права як споживача, такий правочин не був спрямований на реальне настання наслідків, а відтак позовні вимоги про визнання недійсним правочину та стягнення безпідставно сплачених 1700 грн. в якості виконання умов кредитного договору, просила задовольнити. Також просила стягнути з відповідача моральну шкоду, яка їй заподіяна внаслідок того, що протягом 12 місяців вона відчувала глибокі душевні страждання, оскільки будучи введеною в оману щодо вказаного договору, відчувала тиск зі сторони працівників відповідача, які їй телефонували неодноразово та погрожували забрати усе майно у випадку невиконання кредитних зобов'язань. Розмір моральної шкоди вона оцінює в сумі 20400 грн., а тому просить позов задовольнити в цілому, а також стягнути 100 грн. за сплачений нею розгляд вказаної справи у третейському суді.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту від 29.01.2014 року № 401579899, укладений між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_2.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», , на користь ОСОБА_2, персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_1, внесені грошові кошти на підставі договору про надання споживчого кредиту від 29.01.2014 року № 401579899 в розмірі 1700 (одна тисяча сімсот) грн. 00 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», , на користь держави судовий збір в розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Рішення суду оскаржило ПАТ «Альфа-Банк». Зазначає, що позивачка неправомірно, безпідставно та з метою введення суду в оману зазначила у позовній заяві невідомих осіб, які, нібито, є представниками фірми «Лідер» та змусили її підписати оспорюваний кредитний договір. Особи, на яких посилається позивачка, станом на сьогоднішній день не є встановленими, а, відтак, у Банку виникає сумнів про їхнє фізичне існування та на дану обставину ним зверталась увага суду як на підтвердження відсутності примусу щодо укладення такого договору. Стверджує, що Кредитний договір укладено із додержанням всіх норм та вимог чинного законодавства. Позивачка здійснювала регулярні платежі по Кредитному договору, що в свою чергу також підтверджує правомірність укладення такого та відсутність умов примушування до цивільно-правових відносин. Також не погоджується з твердженням позивачки про те, що укладення Кредитного договору не було спрямоване на реальне настання наслідків, оскільки кредитні кошти були надані та на відповідних умовах повинні бути повернуті. Крім цього, судом не встановлено факту понесення витрат позивачкою в розмірі 1700 грн., сплачених за користування кредитними коштами. Звертає увагу на те, що судом не витребовувались та не досліджувались оригінали або належним чином завірені копії квитанцій чи платіжних доручень (меморіальних ордерів), які б підтверджували внесення коштів позивачкою в розмірі 1700 грн., а сама вона не подала таких документів на підтвердження своїх позовних вимог. Стверджує, що судом також не було досліджено копію договору підряду, укладеного з ФОП ОСОБА_4 Крім цього, позивачкою не доведено отримання глибоких душевних страждань та заподіяння моральної шкоди у розмірі 20 400 грн., оскільки до позовної заяви не долучено доказів звернення до працівників медичних закладів, в тому числі і до «швидкої медичної допомоги». Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 травня 2015 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

ПАТ «Альфа-Банк» будучи належним чином повідомлений, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення йому поштового відправлення (а.с. 90), в судове засідання апеляційної інстанції в особі свого представника не зявився, причину своєї неявки суду не повідомив, матеріалів справи достатньо для розгляду справи у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлені неаступні обставини та відповідні їм правовідносини.

29.01.2014 року між фізичною особою підприємцем ОСОБА_6 та позивачкою ОСОБА_2 було укладено договір індивідуального замовлення № АХ-430L, відповідно до умов якого виконавець ФОП ОСОБА_6 зобов'язався організувати роботи по виготовленню та передачі у власність замовника ОСОБА_2 ПВХ конструкцій, а замовник оплатити вартість виробів в розмірі 11394 грн. 70 коп. При цьому, після оплати повної вартості виробів замовником, виконавець зобов'язався передати у власність замовника виготовлені вироби протягом 31 робочого дня з моменту укладення договору (а.с. 25).

Крім того, в цей же день - 29.01.2014 року між ПАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 401579899, відповідно до якого сторони домовилися про надання Банком позичальнику ОСОБА_2 споживчого кредиту на суму 11394 грн. 44 коп. під 0,01% річних в термін погашення кредиту до 30.01.2016 року для оплати товарів згідно переліком, що вказаний у специфікації, оплати страхового платежу та оплати комісійної винагороди банку. При цьому відповідно до п.п. «а» п. 2.5 Договору визначено, що оплата товарів здійснюється згідно переліку вказаному у специфікації № 401579899 від 29.01.2014 року або листі-гарантії до цього договору від 29.01.2014 року у загальній сумі 10255,00 грн. шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок ФОП ОСОБА_5 (а.с. 8).

Відповідно до п. 2.8 Кредитного договору комісійна винагорода банку: за надання кредиту становить 10,00 %, яка сплачується одноразово при наданні кредиту; за управління кредитом становить: за період з 1-го місяця користування кредитом по 10-ий місяць користування кредитом - 0% від суми кредиту, за період з 11-го місяця користування кредитом по 24-ий місяць користування кредитом - 2% від суми кредиту, яка сплачується щомісячно за кожний місяць користування кредитом відповідно до графіку платежів; за надання (інформації) виписок за рахунком становить 20 грн., яка сплачується позичальником щомісячно; за переказ готівкових коштів для зарахування на рахунок за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування банку в розмірі: при сумі поповнення до 1500 грн. - 10 грн., при сумі від 1500 грн. - комісійна винагорода не стягується; за виконання операцій переказу коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування агентів банку, в розмірі 1,8% від суми переказу, без ПДВ.

Позивачка вважає, що в момент укладення Кредитного договору від 29.01.2014 року № 401579899 були порушені її права споживача, оскільки її було введено в оману з приводу істотних умов договору.

У відповідності до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч. 1, 2 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту;

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Крім цього, положеннями ч. 1 ст. 230 ЦК України передбачено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України істотне значення має обман щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та судової практики Верховного Суду України з зазначеної категорії справ, при вчиненні правочину під впливом обману, формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Спонукати потерпілого до вчинення правочину повинні не будь-які треті особи, як це має бути при помилці, а саме друга сторона правочину. Друга сторона правочину може спонукати потерпілого до вчинення правочину як безпосередньо, так і через третіх осіб. Головне, щоб цей вплив чинився на потерпілого з відома або на прохання другої сторони правочину. Якщо обман здійснено третьою стороною за власною ініціативою, підстав для визначення правочину недійсним немає, крім випадків коли третя особа була представником сторони правочину при його вчиненні.

В ході судового розгляду судом безспірно встановлено, що оспорюваний Кредитний договір від 29.01.2014 року № 401579899 укладався в один день з договором індивідуального замовлення № АХ-430L в приміщенні квартири АДРЕСА_1.

Крім цього встановлено, і дані обставини не заперечені жодними доказами відповідачем, що в момент укладення договору про надання споживчого кредиту, представник Банку присутній не був, такий договір представлявся позивачці для підписання разом з іншими документами стороною по договору індивідуального замовлення № АХ-430L. Жодних відомостей про виконання вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо попереднього письмового роз'яснення позивачці умов Кредитного договору, відповідачем суду не представлено.

Проаналізувавши зміст зазначених правочинів, суд першої інстанції визнав очевидним, що метою укладення договору про надання споживчого кредиту, позивачці була запропонована оплата матеріалів та послуг з виготовлення конструкцій ПВХ ФОП ОСОБА_6 В той же час, як вбачається із змісту Кредитного договору, вигодонабувачем за цим договором являється інша фізична особа підприємець.

Як вбачається з рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24.06.2014 року, у зв'язку із неналежним виконанням взятих на себе зобов'язань ФОП ОСОБА_6, договір індивідуального замовлення № АХ-430L був розірваний (а.с. 20-21).

Також в ході судового розгляду встановлено, що правоохоронними органами здійснюється кримінальне провадження стосовно особи ОСОБА_6 за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, що полягали у вчиненні шахрайських дій при укладенні договору індивідуального замовлення № АХ-430L від 29.01.2014 року. Провадження на даний час зупинено у зв'язку із розшуком ОСОБА_6

За наведених обставин суд першої інстанції надав віри поясненням позивачки про те, що на момент укладення договорів 29.01.2014 року її не було повідомлено про істотні умови Кредитного договору, і з його змістом вона не мала можливості ознайомитися, оскільки на час його підписання представник Банку був відсутній, договір укладався пакетом разом з іншим договором - про надання послуг в приміщенні її квартири, відомостей про письмове ознайомлення позивачки із умовами договору відповідачем не представлено. Також, за наслідком укладення договорів жодного товару нею придбано та отримано не було, кредитні кошти були перераховані банком на рахунок сторонньої особи, яка не була стороною договору індивідуального замовлення.

Крім цього, як вказала позивачка у судовому засіданні в момент підписання договору споживчого кредиту вона не усвідомлювала того факту, що укладає договір із банком, оскільки представник банку був відсутній, а сторона за договором індивідуального замовлення її запевнила, що нею укладається договір про виготовлення конструкцій ПВХ з розстрочкою оплати їх вартості, а не отримання повної суми в кредит.

З врахуванням наведенного, районний суд дішов правильного висновку про те, що внаслідок недобросовісних дій сторони за договором індивідуального замовлення № АХ-430L від 29.01.2014 року, які полягали у тому, що не будучи представником ПАТ «Альфа-Банк», але володіючи без відповідних повноважень примірником Кредитного договору № 401579899, нею не було надано позивачці можливості ознайомитися з договором, одночасно надано неправдиву та неповну інформацію про правову природу правочину, зміст прав та обов'язків, що виникали у позивачки після укладення такого правочину, і в такий спосіб, шляхом обману, у позивачки було недобросовісно сформовано внутрішню волю до укладення оспорюваного правочину, а тому в цій частині позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення шляхом визнання недійсним Кредитного договору.

При цьому, суд першої інстанції підставно не взяв до уваги заперечення відповідача в частині того, що факт часткового виконання позивачкою кредитного зобов'язання на суму 1700 грн. у березні 2014 року свідчить про те, що вона була ознайомлена та приймала умови Кредитного договору, оскільки як встановлено в судовому засіданні, на момент укладення договору позивачка із умовами Кредитного договору ознайомлена не була. Крім цього, як зазначила в судовому засіданні позивачка, і вказані обставини не спростовуються матеріалами справи, що із змістом Кредитного договору вона ознайомилася уже після його підписання, і розуміючи безвихідність ситуації, певний час погоджувалася із передбаченими ним умовами за умови виконання взятих на себе зобов'язань ФОП ОСОБА_6 за умовами договору індивідуального замовлення. Однак вказані зобов'язання ним виконані не були, товар на придбання якого за умовами договору вона розраховувала не отримала, у зв'язку із чим договір індивідуального замовлення було розірвано.

Задовольняючи позов в цій частині, суд першої інстанції вірно вважав, що слід застосувати правові наслідки недійсності правочину, передбачені ст. 216 ЦК України та стягнути на користь позивача, сплачені нею на виконання Кредитного договору від 29.01.2014 року № 401579899 грошові кошти в розмірі 1700 грн., підтверджені квитанцією (а.с. 18).

Оскільки, позивачка в силу положень Закону України «Про захист прав споживачів» звільнена від сплати судового збору за подачу позову, а суд задовольнив позовні вимоги частково, тому у відповідності до положень ст. 88 ЦПК України судові витрати правильно покладені на відповідача.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Посилання апелянта на те, що позивачка не надала документів на підтвердження, а судом не досліджувалось питання внесення коштів позивачкою в розмірі 1700 грн. на рахунок ПАТ «Альфа-Банк», не заслуговують на увагу та спростовуються поясненнями в суді першої інстанції представника відповідача про те, що ОСОБА_2 внесла такі, а також наданими позивачкою на вказану суму квитанціями поштового звязку про переказ 1700 грн. на рахунок ПАТ «Альфа-Банк», які апелянтом не спростовані (а.с. 18).

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, були належним чином досліджені судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 травня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_7