Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 310/2832/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Ліхтанська Н.П.
Провадження № 22-ц/778/6561/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«24» грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

ОСОБА_2

при секретарі: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 жовтня 2015 року по справі

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Бердянська державна нотаріальна контора Запорізької області, про визнання поважними причини пропуску позовної давності, захисту порушеного права, визнання заповіту та заяви нотаріуса недійсними, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа: Бердянська державна нотаріальна контора Запорізької області, про визнання поважними причини пропуску позовної давності, захисту порушеного права, визнання заповіту та заяви нотаріуса недійсними.

В обґрунтування вимог зазначила, що її чоловік ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 1997 року почав хворіти церебросклірозом. 22 жовтня 2002 року ним було складено заповіт, яким 1/2 частину їх спільної квартири АДРЕСА_1 він заповів ОСОБА_4, відповідачу по справі. Заповіт було посвідчено Бердянською державною нотаріальною конторою Запорізької області 22 жовтня 2002 року за реєстровим № 3-2681.

На момент складання заповіту її чоловік ОСОБА_6 не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними. Недієздатною особою ОСОБА_6 не визнавався.

16 грудня 2003 року ОСОБА_6 помер, 24 квітня 2004 року у нотаріальній конторі м. Бердянську була відкрита спадкова справа за №362/2004 щодо майна померлого. Відповідач по справі звернулась із заявою про прийняття спадщини за вказаним заповітом.

Із розяснення державного нотаріуса від 06.08.2014 року дізналась про існування заповіту та що вона зверталась із заявою про прийняття спадщини за законом на грошові внески, в заяві зазначила, що зміст заповіту, посвідченого Бердянською державною нотаріальною конторою 22 жовтня 2002 року за реєстровим номером №33-2681, на імя ОСОБА_4 їй відомо, зміст ст. 1241 ЦК України їй розяснено, одержувати свідоцтво про право на спадщину на обовязкову частку у спадщині вона не бажає.

Вказувала, що зазначену заяву вона не писала, а тому вважає її не дійсною.

На підставі зазначеного просила визнати поважними причини пропущення нею позовної давності та захистити її порушене право, визнати недійсним заповіт на користь ОСОБА_4, посвідчений 22 жовтня 2002 року Бердянською державною нотаріальною конторою Запорізької області, реєстровий № 3-2681, визнати недійсною її заяву від 29.04.2004 року за №500, спадкова справа 362 за 2004 рік на адресу Бердянської державної нотаріальної контори.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 жовтня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_7

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на однобічність розгляду справи, порушення норм ст.ст. 225, 230 ЦК України, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог через їх недоведеність є правильним і таким, що узгоджується з матеріалами справи і нормами матеріального права.

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для визнання заповіту недійсним є безпідставними, виходячи з наступних обставин.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

У відповідності до ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази,які містять інформацію щодо предмета доказуванню.

За правилами ч.1 ст.59 ЦПК України суд не бере до уваги докази,які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.(ч.2 ст.59 ЦПК).

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі. 22 жовтня 2002 р. ОСОБА_5 склав заповіт, яким заповів квартиру АДРЕСА_2 Н.М. (а.с.35). 22 жовтня 2002 р. ОСОБА_3 теж склала заповіт і заповіла квартиру АДРЕСА_3 Н.М. ( а.с.107). Заповіти були засвідчені державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори.

ОСОБА_5 помер 16 грудня 2003 р. ( а.с.8).

Після його смерті ОСОБА_3 подала до нотаріальної контори заяву від 29.04.2014 року, прийняла за законом спадщину у вигляді грошових внесків і відмовилася від обовязкової частки в спадщині (а.с.33). 16 липня 2014 року отримала свідоцтво про право власності на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності, яка складається з двокімнатної квартири АДРЕСА_4 (а.с.33,71).

Заява від 29 квітня 2004 р. була складена у присутності державного нотаріуса, справжність підпису ОСОБА_3 на заяві перевірено нотаріусом, позивач мала можливість у передбачений законом строк відкликати її, проте не скористалася цим. Позивач жодного доказу на підтвердження того, що подання нею заяви до нотаріальної контори не відповідало її волевиявленню, не надала. Посилання на те, що вона розраховувала на допомогу ОСОБА_4, не може бути підставою для визнання заяви недійсною.

Для визнання недійсним заповіту ОСОБА_5 ОСОБА_3 як на підставу посилалася на те, що в момент його вчинення ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними через хворобу. Проте зазначені доводи не підтверджені належними та допустимими доказами.

Судом встановлено, що оспорюваний заповіт складений 22 жовтня 2002 р, тобто в період дії ЦК Української РСР.

Згідно з пунктами 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року і застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, його положення застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 55 ЦК Української РСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина (його правонаступника).

Згідно з вимогами п. 2 ч. 1 ст. 145 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз'яснено, що для визначення наявності у особи стану, коли вона не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.), на момент укладення спірної угоди суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент її укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Аналогічне розяснення міститься в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9).

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст. 145 ЦПК України).

Суд розяснював, що для вирішення позовних вимог про недійсність заповіту з заявлених підстав необхідно встановити психічний стан особи і з цією метою призначити судову експертизу.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

ОСОБА_3 відмовилася від призначення та проведення судово-психіатричної допомоги для встановлення психічного стану ОСОБА_5 на час укладання заповіту.

ОСОБА_5 був дієздатною особою, доказів про наявність у нього психічних хвороб не надано. Свідки, які допитувалися за клопотанням сторін, не підтвердили вираження розладів у психіці померлого.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що потреба в призначенні експертизи відсутня, оскільки ОСОБА_5 хворів церебросклерозом. Проте, в силу ч.4 ст.60 ЦПК України рішення не може ґрунтуватися на припущеннях позивачки щодо психічного стану ОСОБА_5 на час укладення заповіту.

Отже, неусвідомлення ОСОБА_5 значення своїх дій під час укладення оскаржуваного заповіту не підтверджено допустимим доказом.

Доводи апеляційній скарзі про введення ОСОБА_5 в оману не підлягає обговоренню. За правилами ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позов про визнання заповіту недійсним з підстав введення в оману не заявлявся.

Судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовані норми матеріального права, що їх регулюють, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін, висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову апеляційною скаргою не спростовуються.

Разом з тим, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову одночасно у зв'язку з безпідставністю заявленого позову та з підстав пропуску позовної давності є суперечливими.

Виходячи зі змісту ст.ст. 257,267 ЦК України, їх положення про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропуск позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Відповідно до абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленого до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, наслідки пропуску позовної даності застосовуються в разі доведеності позовних вимог.

Відповідно до ч.4 ст.309 ЦПК України підставами для зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За таких обставин рішення суду у відповідності до п.4 ст.309 ЦПК України підлягає зміні з виключенням з рішення суду посилання на пропуск позовної давності як на підставу відмови у позові.

Керуючись ст. ст. 307,309 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 жовтня 2015 року змінити. Виключити з рішення посилання на пропуск позовної давності як на підставу відмови у позові.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: