Номер провадження: 22-ц/785/6887/15
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.08.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Суворова В.О.,

Сватаненка В.І.,

при секретарі Железнові В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» (далі ДСК «ЧМП») про скасування наказів про поновлення та звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за затримання виконання рішення суду про поновлення на роботі,-

встановила:

У липні 2014 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11.06.2013 року його було поновлено на роботі на посаді провідного економіста бухгалтерії ДСК «ЧМП» та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 10102,76 грн..

У зв'язку з невиконанням рішення суду він 24.07.2013 року звернувся до державної виконавчої служби з питанням відкриття виконавчого провадження.

В наступному, постановою державного виконавця, в зв'язку з неможливістю виконання рішення суду виконавчий лист про його поновлення на роботі був повернутий до суду.

В березні 2014 року ОСОБА_3 повторно звернувся до державної виконавчої служби з метою примусового виконання рішення суду щодо його поновлення на роботі.

24.04.2014 року державний виконавець постановою закрив виконавче провадження в зв'язку з його виконанням, яку він отримав лише 14.07.2014 року.

В той же день він ознайомився та отримав на руки наказ № 115-л від 12.06.2013 року про його поновлення на роботі і наказ № 122-л від 10.07.2013 року про його звільнення з займаної посади за прогули.

На думку позивача наявний наказ про його поновлення на роботі від 12.06.2013 року є фіктивним, так як адміністрацією ДСК «ЧМП» не було виконано жодної дії, направленої на його повідомлення про поновлення, а в трудову книжку з цього приводу не зроблено жодного запису.

Посилаючись на зазначені обставини та на порушення норм КЗпП України під час його звільнення 10.07.2013 року, ОСОБА_3 просив скасувати наказ ДСК «ЧМП» № 115-л від 12.06.2013 року про його поновлення на роботі та наказ № 122-л від 10.07.2013 року про його звільнення за прогули. Просив поновити його на посаді провідного економіста бухгалтерії ДСК «ЧМП», стягнувши з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11.07.2013 року по 19.06.2015 року в розмірі 59399,36 грн. та середній заробіток за невиконання рішення суду з 12.06.2013 року по 19.06.2015 року в розмірі 61712,04 грн..

Крім того, позивач просив поновити йому строк для звернення до суду, посилаючись на те, що ним з поважних причин був пропущений строк позовної давності, оскільки накази про його поновлення та звільнення були отримані 14.07.2014 року.

Зазначене стало підставою для звернення позивача до суду.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 червня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Скасовано наказ № 122-л від 10.07.2013 року про звільнення ОСОБА_3 з займаної посади провідного економіста ДСК «ЧМП» за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді провідного економіста Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство».

Стягнуто з Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 59399,36 грн., без урахування обов'язкових податків.

В частині поновлення позивача на роботі допущено негайне виконання рішення суду. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Державна судноплавна компанія «Чорноморське морське пароплавство» подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційних скарг, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що даних про повідомлення ОСОБА_3 щодо винесення наказу про його поновлення на роботі № 115-л від 12.06.2013 року відповідачем не надано, тому позивач не з'являвся на робоче місце з поважних причин, так як не знав, що його поновили на роботі, а відтак наказ № 122-л від 10.07.2013 року, яким ОСОБА_3 був звільнений з роботи, про існування якого позивач дізнався лише 14.07.2014 року, є незаконним.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовується сторонами, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11.06.2013 року (а.с.8), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17.07.2013 року (а.с.14-16), ОСОБА_3 було поновлено на роботі на посаді провідного економіста бухгалтерії ДСК «ЧМП», та на його користь був стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 10102,76 грн.. В частині поновлення на роботі було допущено негайне виконання рішення суду.

25.06.2013 року Суворовським районним судом м. Одеси ОСОБА_3 був виданий виконавчий лист про поновлення його на роботі (а.с.12).

Постановою державного виконавця Першого Приморського відділу ДВС ОМУЮ від 29.07.2013 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначеного рішення суду, а боржнику - ДСК «ЧМП» надано строк для самостійного виконання.

В зв'язку з невиконанням рішення суду, 31.07.2013 року, державним виконавцем було накладено штраф на ДСК «ЧМП» та наданий додатковий строк для виконання рішення суду.

Станом на 05.08.2013 року рішення суду про поновлення ОСОБА_3 на роботі не було виконано, у зв'язку з чим було винесено постанову про накладання штрафу у подвійному розмірі, внесено подання від 07.08.2013 року про притягнення до кримінальної відповідальності посадових осіб ДСК «ЧМП» за невиконання рішення суду (а.с.18).

За повторним зверненням ОСОБА_3, постановою державного виконавця Другого відділу ДВС ОМЮУ від 28.03.2014 року, відкрито виконавче провадження щодо його поновлення на посаді на підставі рішення суду від 11.06.2013 року (а.с.20).

24.04.2014 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі у зв'язку з його фактичним виконанням (а.с.21).

З наказу № 115-л від 12.06.2013 року вбачається, що наказ № 61-л від 07.02.2013 року про звільнення ОСОБА_3 з посади був скасований, та ОСОБА_3 було поновлено на посаді провідного економіста ДСК «ЧМП» на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11.06.2013 року (а.с.22).

Наказом № 122-л від 10.07.2013 року ОСОБА_3 було звільнено з займаної ним посади з 10.07.2013 року за прогули на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с.23).

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно зі ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, встановлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 звернувся до суду 17.07.2014 року (а.с.1-2).

Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги посилання відповідача на пропуск позивачем строку для звернення до суду, оскільки представником ДСК «ЧМП» не надано жодного належного та допустимого доказу щодо вручення ОСОБА_3 наказу про його звільнення.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 про наявність наказу про його поновлення, а в подальшому й про звільнення дізнався лише 14.07.2014 року від державного виконавця, яким повторно проводилися примусові виконавчі дії, на спростування зазначеного відповідачем не було надано жодного доказу того, що ОСОБА_3 був повідомлений про поновлення на роботі та про подальше звільнення раніше.

Таким чином, суд першої інстанції цілком обґрунтовано поновив позивачу строк на звернення до суду з зазначеним позовом.

Колегія суддів також не приймає до уваги акти про відмову ОСОБА_3 від отримання наказу про його звільнення, оскільки вони спростовуються іншими доказами по справі.

Як вже було зазначено за період примусового виконання рішення з 29.07.2013 року по 05.08.2013 року рішення суду щодо поновлення ОСОБА_3 виконано не було.

Крім того, з відповіді Чорноморської прокуратури з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері Одеської області на ім'я ОСОБА_3 від 03.07.2013 року вбачається, що рішення суду про поновлення на роботі не виконано в зв'язку з його оскарженням ДСК «ЧМП» в апеляційному порядку (а.с.11).

Також колегія суддів звертає увагу, що спростовуючи доводи позивача, ДСК «ЧМП» не надано жодного доказу щодо повідомлення ОСОБА_3 про видання наказу про його поновлення на роботі.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, в порушення п. 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом № 58 від 29.07.1993 року, адміністрацією ЧМП «ДСК» в трудовій книжці ОСОБА_3 не проведено відповідного запису про визнання недійсним попереднього запису про незаконне звільнення та запис про поновлення позивача.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо скасування наказу № 122-п від 10.07.2013 року про звільнення ОСОБА_3 з займаної посади за прогули, з його поновленням на займаній посаді з часу його звільнення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу без поважаних причин.

При звільненні робітника за вказаним пунктом законодавець визначає обов'язкове дотримання власником або уповноваженим ним органом певного порядку вивільнення робітника.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення, одним із видів якого є звільнення, власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівника під розписку.

Суд першої інстанції обґрунтовано зауважив, що адміністрація ДСК «ЧМП», в порушення зазначених норм, не зажадала від ОСОБА_3 пояснень щодо порушення трудової дисципліни, не з'ясувала обставини та причин вчиненого проступку у вигляді прогулу.

В порушення п. 31 Постанови Держкомітету СРСР по праці та соціальним питанням «Про затвердження типових правил внутрішнього трудового розпорядку для робочих і службових підприємств, установ, організацій», адміністрацією в трьохденний термін ОСОБА_3 не оголошено застосованого до нього дисциплінарного стягнення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки ОСОБА_3 є членом профкому ДСК «ЧМП», то адміністрація повинна була отримати попередню згоду виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації ДСК «ЧМП» про звільнення ОСОБА_3, згода якого є обов'язковою при звільненні за п. 1 ст. 40 КЗпП.

Крім того, з листа профспілкового комітету ДСК «ЧМП» від 02.06.2015 року за № 7 та протоколу № 9 засідання профкому вбачається, що на звільнення ОСОБА_3 профком згоди не давав (а.с.136-142).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_3 не з'являвся на робоче місце з поважних причин, оскільки не знав що його 12.06.2013 року було поновлено на роботі, тобто в діях ОСОБА_3 відсутня вина, як складова частина такого трудового проступку, як прогул.

Слід звернути увагу на безпідставне зазначення відповідачем в наказі № 122-л про звільнення ОСОБА_3 з посади зі ставкою 0,25, так як, виходячи зі змісту листа-попередження від 12.06.2013 року, істотні зміни умов праці повинні були бути застосовані до ОСОБА_3 з 02.09.2013 року, проте ОСОБА_3 було звільнено 10.07.2013 року.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо скасування наказу № 122-л від 10.07.2013 року та поновлення ОСОБА_3 на посаді провідного економіста ДСК «ЧМП».

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працiвниковi середнього заробітку за час вимушеного прогулу або рiзницi в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до довідки ДСК «ЧМП» від 30.05.2013 року за № Д-697 середня заробітна плата ОСОБА_3 за один день складає 121,78 грн. (а.с.7).

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 11.07.2013 року по 19.06.2015 року, у розмірі 59399,36 грн., з чим колегія суддів повністю погоджується.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, оскільки вони відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин і закон, який їх регулює.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

Відповідно до ч. 1. ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК України, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

І.А. Артеменко

В.О. Суворов

В.І. Сватаненко