АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/3182/15 Головуючий 1 інстанції
Справа № 643/2001/15-ц ОСОБА_1
Категорія: трудові ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого, судді: Гальянової І.Г.,

суддів: Колтунової А.І.,

ОСОБА_3,

за участю секретаря: Сватенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства заводу «Електроважмаш» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИЛА :

16 лютого 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ДП заводу «Електроважмаш», в якому, з посиланням на вимоги ст.ст. 235, 236 КЗпП України, п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», просив стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за затримку виконання судового рішення про поновлення на посаді за період з 19.09.2013 року по 19.11.2014 року у загальному розмірі 44431 грн. 80 коп.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19.09.2013р. його було поновлено на посаді майстра стрижневої дільниці цеху № 111 сталевого литва та термообробки ДП заводу «Електроважмаш» та вказане рішення допущено до негайного виконання.

Позивач зазначає, що вказане рішення неодноразово переглядалося судами вищих рівнів. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.07.2014 року, рішення Московського районного суду м. Харкова від 19.09.2013 року було залишено без змін, однак, відповідачем рішення суду було виконано лише 19.11.2014 року. За період з 19.09.2013 року по 19.11.2014 року кількість днів вимушеного прогулу становить 426 днів та його середньоденний заробіток становить 104,30 грн.

В судовому засіданні ОСОБА_4 позивач підтримав вказані позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача - ДП заводу «Електроважмаш» проти позову заперечувала. Свої заперечення обґрунтовувала тим, що порушення строків поновлення на роботі було допущено не з вини роботодавця, а через відсутність виконавчого документу з примусового виконання рішення суду та відповідних виконавчих дій, а також тим, що позивач приховує від суду інформацію про свою зайнятість , а саме: отримання допомоги під час знаходження на обліку в центрі зайнятості та працевлаштування на інших підприємствах (організаціях).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 березня 2015 року в задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити його позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовує неповним з»ясування судом обставин, які мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи та наявним у справі доказам та неправильним застосуванням судом норм матеріального права.

Позивач зазначає, що при ухваленні вказаного рішення, суд не врахував ту обставину, що рішенням Московського районного суду від 19 вересня 2013 року його було поновлено на роботі та допущено негайне виконання рішення в частині такого поновлення на роботі та на думку позивача звернення до відділу державної виконавчої служби , є заходом примусового виконання рішення відповідачем та не впливає на строк виникнення у відповідача обов»язку щодо виконання судового рішення негайно. Позивач також зазначає, що при ухваленні рішення суд не врахував його доводи про те, що він самостійно звертався до відповідача про поновлення його на роботі на підставі зазначеного вище рішення Московського районного суду м.Харкова та декілька разів безпосередньо до Московського районного суду щодо видачі йому виконавчого листа. Вважає також незаконність висновків суду щодо відсутності вини відповідача, як підстави для відмови в задоволенні його позовних вимог, посилаючись на те, що рішення від 19 вересня 2013 року було проголошено судом в присутності відповідача , у зв»язку з чим відповідачем порушені вимоги ч.2 ст. 124, п.9 ч.3 ст. 129 Конституції України щодо негайного його виконання в частині поновлення на роботі. Також зазначає на порушення судом вимог ст. 236 КЗпП України та зазначає на необхідність по його заяві постановлення ухвали, а не рішення суду.

При розгляді справи судом апеляційної інстанції позивач подав до суду клопотання щодо збільшення його позовних вимог та просив стягнути середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 44431,80 грн., зазначивши що його середньомісячна заробітна плата за вказаний період з урахуванням податків повинна складати 3884,16 грн. на місяць, а також просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. та застосувати до його заробітної плати індекс інфляції.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача, посилаючись на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної та заперечень на апеляційну скаргу, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи позивачу в задоволенні зазначених позовних вимог, суд першої інстанції, з посиланням на вимоги ст.ст. 235, 236 КЗпП України, п.4 ч.ст.367, ст. 373 ЦПК України, п.2 ч.3 ст. 30, ч.1 ст. 76, ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження», виходив з відсутності вини відповідача в затримці виконання рішення суду від 19.09.2013 року в частині поновлення позивача на роботі, посилаючись на те, що виконавчий лист про поновлення на роботі було отримано позивачем 03.09.2014 року., який знаходився на виконанні у ВДВС Московського району.

Однак погодитись з таким висновком суду не можна.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19.09.2013 року, ОСОБА_4 було поновлено на посаді майстра стрижневої дільниці цеху №111 сталевого литва та термообробки ДП заводу «Електроважмаш», а також стягнуто з ДП завод «Електроважмаш» на користь ОСОБА_4 18565 грн. 40 коп. середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу з 26.02.2013 року по 18.09.2013 рік., 1000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, 229 грн. 40 коп. судового збору. Рішення в частині поновлення на посаді допущено до негайного виконання ( а.с.16.18).

Матеріали справи також свідчать про те, що справа за позовом ОСОБА_4 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди , за апеляційною скаргою ДП заводу «Електроважмаш» двічі переглядалось судом апеляційної інстанції .

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 27 листопада 2013 року вказане рішення суду було скасовано та ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні зазначених позовних вимог ( а.с.19).

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 07.04.2014 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 19.09.2013року скасовано та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ДП заводу «Електроважмаш» про поновлення на роботі та виплату заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.07.2014 року , рішення Апеляційного суду Харківської області від 07.04.2014р. скасовано, а рішення Московського районного суду м. Харкова від 19.09.2013р. залишено без змін.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_4, 19.09.2013 року звертавсь до суду з заявою про видачу йому резолютивної частини зазначеного рішення суду від 19.09.2013 року (а.с.37) та 30.09.2013 року, 02.10.2013 року, 07.10.2013 року, 16.05.2014 року і 27.08.2014 року звертавсь до суду з заявами про видачу йому виконавчих листів на виконання зазначеного рішення суду , про що свідчать копії його заяв з відміткою канцелярії суду про прийняття цих заяв ( а.с. 38-42).

Матеріали справи також свідчать про те, та вказана обставина представником відповідача не спростована, що 30 вересня 2013 року позивач звертавсь з заявою до заступника директора по роботі з персоналом про поновлення його на роботі на підставі зазначеного вище рішення Московського районного суду м.Харкова від 19.09.2013 року ( а.с.43).

Згідно до вимог ч.5 ст. 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Таким чином, оскарження відповідачем в апеляційному порядку зазначеного вище рішення Московського районного суду м.Харкова від 19.09.2013 року не звільняло його від обов»язоку щодо негайного його виконання в частині поновлення ОСОБА_4 на роботі та такий обов»язок виник у відповідача з моменту звернення позивача 30 вересня 2013 року з зазначеною заявою до підприємства, тобто з часу, коли відповідач дізнався про бажання позивача бути поновленим на роботі, а не з моменту проведення Відділом державної виконавчої служби виконавчих дій по примусовому виконанню зазначеного рішення суду, коли воно вже набрало законної сили.

Матеріали справи також свідчать про те, що рішення Московського районного суду м.Харкова щодо поновлення позивача на роботі було виконано 19 листопада 2014 року та згідно до наказу № 1634-к від 17.11.2014 року позивача було поновлено на роботі 19 листопада 2014 року ( а.с.3).

Суд першої інстанції на вказані обставини справи та вимоги ч.5 ст. 235 КЗпП України уваги не звернув та при наявності заяви позивача до відповідача від 30.09.2013 року про поновлення його на роботі на підставі зазначеного рішення суду, прийшов до помилкового висновку , щодо відсутності вини відповідача в невиконанні рішення суду від 19.09.2013 року , яким допущено негайне його виконання в частині поновлення позивача на роботі.

За таких обставин рішення суду першої інстанції у відповідності до пунктів 3 та 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню, як таке, що ухвалено судом першої інстанції з порушенням ч.5 ст. 235 КЗпП України та при невідповідності висновків суду зазначеним вище обставинам справи , з ухваленням у справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

В роз»ясненнях, які містяться в пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи ( одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи , невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Як свідчить рішення Московського районного суду м.Харкова від 19 вересня 2013 року, при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу при поновленні позивача на роботі, судом встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача за два останніх місяці перед звільненням складає 104 грн. 30 коп. ( а.с.16-18).

Згідно до вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України вказана обставина, встановлена зазначеним судовим рішенням, що набрало законної сили, не доказується при розгляді зазначеної справи, в якій беруть участь ті ж самі особи.

Вказані обставини справи та вимоги норм процесуального права свідчать також про безпідставність доводів позивача щодо необхідності збільшення розміру середнього заробітку, у зв»язку з урахуванням сплати податків.

Як свідчить надана представником відповідача копія трудової книжки позивача, з 11.07.2013 року ОСОБА_4 знаходився на обліку в Харківському міському центрі зайнятості та з 15.09.2013 року йому було припинено виплату допомоги по безробіттю, з 06.12.2013 року таку виплату було розпочато та 21.04.2014 року припинено таку виплату.

Копія зазначеної трудової книжки також свідчить про те, що з 22.04.2014 року на підставі наказу № 34-к від 22.04.2014 року , позивача було прийнято на посаду слюсаря механоскладальних робіт в Товариство з обмеженою відповідальністю «Фабрика Фєррарія» та відповідно до наказу № 49-к від 28.11.2014 року звільнено з займаної посади на підставі ч.1 ст. 36 КЗпП України ( а.с.127-129).

Відповідно до наданої позивачем довідки про отримання ним доходу в центрі зайнятості , такий його дохід складає 1554, 26 грн. ( а.с.137).

При цьому , позивач не надав суду доказів про отриманий ним дохід в період його працевлаштування в ТОВ «Фабрика Фєраррія», який підлягає зарахуванню при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача , хоча, він у зв»язку з задоволенням клопотання представника відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції від 04.06.2015 року, отримав такий запит ( а.с.140, 142).

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції від 18.06.2015 року позивачу було роз»яснино положення ч.4 ст. 10 ЦПК України , однак ОСОБА_4 відмовився надавати інформацію про отриманий ним дохід в ТОВ «Фабрика Фєраррія», посилаючись на те , що витребування таких даних , є втручанням в його особисте життя.

За таких обставин, судова колегія , розглядаючи вказану справу в апеляційному порядку, виходить з наявних у справі доказів.

Згідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Оскільки ж позивачем не надано доказів, які б свідчили, що його заробітна плата, отримана в період з 22 квітня 2014 року по 18 листопада 2014 року в ТОВ «Фабрика Фєрарія» не є вищою, ніж середній заробіток , який підлягає стягненню з відповідача у зв»язку з затриманням виконання рішення суду про поновлення його на роботі, то підстави для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за затримку виконання рішення про поновлення на роботі за зазначений період часу, відсутні.

Таким чином, а також враховуючи ту обставину , що вимушений прогул це час протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений змоги працювати, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в сумі 13 266, 34 грн. за період з 30.09.2013 року , тобто з моменту звернення позивача до відповідача з заявою про поновлення його на роботі на підставі зазначеного рішення суду по 21 квітня 2014 року - по час його працевлаштування в ТОВ «Фабрика Фєраррія» за 142 робочих, а не календарних днів та з зарахуванням отриманого ним доходу в центрі зайнятості в сумі 1554, 26 грн. , виходячи з наступного розрахунку ( 142 роб. дн. х 104,30 середньоденну заробітну плату 1544, 26 грн. отриманого доходу).

При цьому, розглядаючи зазначену справу в апеляційному порядку , судова колегія не приймає до уваги клопотання позивача щодо збільшення ним позовних вимог на стадії апеляційного розгляду справи щодо стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди в розмірі 20 000 грн., а також застосування до його заробітної плати індексу інфляції, виходячи з наступного.

Згідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.3 ст. 208 ЦПК України, судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду.

В ч.1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як свідчать матеріали справи позивач не заявляв в суді першої інстанції вимог щодо стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди в розмірі 20 000, 00 грн. та щодо застосування до його заробітної плати індексу інфляції.

Порядок пред»явлення позивачем позову до суду першої інстанції встановлений ст. 118 ЦПК України.

Відповідно до глав 2, 3 та 4 ЦПК України, питання пов»язані з відкриттям провадження у справі при пред»явленні позивачем позову , провадження у справі до судового розгляду та судовий розгляд справи провадиться судом першої інстанції.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями щодо розгляду вказаних вимог позивача на стадії апеляційного розгляду справи, і це , у відповідності до вимог ст.118 ЦПК України, не позбавляє позивача права на пред»явлення ним до відповідача зазначених позовних вимог у суд першої інстанції.

Оскільки ж позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в розмірі 13 266, 34 грн., то з відповідача на користь держави, у відповідності до частин 1 та 5 ст. 88 ЦПК України, підпункту 1 пункту 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» , підлягає стягненню судовий збір на користь держави в суму 243, 60 грн..

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316, 317, 319, 218 ЦПК України , судова колегія -,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 березня 2015 року.

Позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства заводу «Електороважмаш» , розташованого за адресою м.Харків, пр. Московський, 299 середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв»язку з невиконання рішення Московського районного суду м.Харкова від 19 вересня 2013 року, за період з 30 вересня 2013 року по 21 квітня 2014 року в сумі 13266,34 грн. без врахування податків та інших обов»язкових платежів.

Відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог в іншій частині.

Стягнути з Державного підприємства «Електороважмаш» на користь держави судовий збір в сумі 243, 60 грн..

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий, суддя:

Судді :