Справа № 589/4992/15-ц
Провадження № 2/589/1447/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2015 р. Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі: головуючої судді - Стародубцевої Л.О., з участю секретаря судового засідання Артеменко М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Шостка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів у вигляді інфляційних збитків за невиконання грошового зобов*язання,

ВСТАНОВИВ:

19 жовтня 2015 року позивач звернувся до Шосткинського міськрайонного суду та посилаючись на ст.ст.510,524,533-535,625 ЦК України просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти у сумі 7450 грн. 00 коп. як інфляційних збитків та судові витрати по справі.

Позивач позовні вимоги мотивує тим, що у вересні 2013 року позивачем на прохання відповідача було надано в борг кошти у сумі 10 000 гривень. Даний факт було визнано відповідачем та членами його родини в ході досудового слідства по кримінальному провадженню №0002066 та викладено в Постанові про закриття кримінального провадження від 25.06.2015 року.

На неодноразові усні вимоги позивача щодо повернення коштів відповідач не реагував, тому позивач звернувся до нього з письмовою вимогою щодо повернення коштів. У звязку із цим, повертати кошти відповідач почав лише 11.08.2015 року, а остаточно погасив борг 23.09.2015 року.

У звязку із цим, відповідач на протязі двох років користувався коштами позивача.

Враховуючи те, що індекс інфляцій за вказаний період (з вересня 2013 року по серпень 2015 року) складає - 1.745, тому підлягає стягненню з відповідача 7450 грн. 00 коп. інфляційного збільшення суми заборгованості (індекс інфляції), за невиконання боргового зобовязання.

В обґрунтування позовних вимог позивач надав копію постанови про закриття кримінального провадження від 25.06.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України у зв*язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, копію вимоги від 23.07.2015 року, копію доказу відправлення та отримання вимоги, копію сторінок 1 та 12 паспорту ОСОБА_1, копію виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 та квитанції, розрахунок інфляційного збільшення заборгованості, копію розрахунку інфляційного збільшення заборгованості.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_3, вимоги підтримали, мотивуючи тими ж самими обставинами, пояснивши, що між сторонами виникли саме богові зобов*язання, а не безоплатна фінансова допомога про яку нібито- намагається довести відповідач.

Відповідач на протязі двох років користувався коштами позивача, які повернуті зі значним запізненням, тобто прострочив фінансове зобов*язання, і позивач поніс фінансові збитки, оскільки відбулась інфляція, тому відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України відповідач має сплатити індекс інфляції за невиконання боргового зобов*язання.

Позивач ОСОБА_1, також пояснив, що відповідач у вересні 2013 року попросив у нього 10 тисяч гривень, яких йому не вистачало для придбання автомобіля. Оскільки відповідач є його родичем- онуком, тому він зайняв йому 10 тисяч гривень на придбання автомобілю без будь-якої письмої розписки.

Конкретну дату (строк повернення) повернення боргу вони не встановлювали. Він сказав відповідачу, що має повернути вказаний борг, коли у нього будуть гроші, або коли вони позивачу будуть потрібні.

На час його перебування на відпочинку, він просив наглядати за квартирою родичу ОСОБА_2, але по приїзду додому 23.07.2014 року він виявив, що з шафи зникли його гроші в сумі 10 000 грн., і він вирішив, що до зникнення грошей може бути причетний ОСОБА_2, та його родина. Маючи таку недовіру, він звернувся до відповідача про повернення боргу, пред*явивши таку вимогу письмово 23 липня 2015 року, оскільки відповідч повернув йому на той час лише 200 гривень, решта залишилась в сумі 9 800грн., яку остаточно повернув 23.09.2015 р.

Відповідач заперечує проти позову, просить відмовити в його задоволенні за безпідставнісю, оскільки надані позивачем 10 000 грн., були матеріальною допомогою, а не боргом.

Між собою вони є родичами та між ними склалися довірливі відносини, внаслідок чого ОСОБА_1, заповідав йому своє житло, а також частину своїх збережень на суму 77 тис. грн., які він поклав на свій рахунок на депозит на 2 місяці до спливу контракту.

У вересні 2013 року за його проханням ОСОБА_1 дав йому гроші в сумі 10 000,00 грн. на придбання автомобілю. Письмовий договір про надання грошових коштів він з ОСОБА_1 не укладали, розписку останньому не писав, оскільки вони є родичами, і позивач розписки не вимагав. Між собою вони усно обговорили, що ОСОБА_1, надає йому гроші в сумі 10 000 грн., а ОСОБА_2, в свою чегру сказав ОСОБА_1, що буде частково повертати борг коли будуть гроші по 200 грн.

Після того, як ОСОБА_1 у липні 2014 року безпідставно запідозрив його та членів його сім*ї в крадіжці грошей в сумі 10 000 грн., які нібито він зберігав у себе у шафі, їхні відносини погіршились і 23 липня 2015 року позивач направив йому письмову вимогу про повернення йому 9 800.00 грн. (за відрахуванням повернутих йому раніше 200.00 грн.). У вимозі ОСОБА_1 вказує, що умовами їхнього договору позики строку повернення позики не встановлено, тому ОСОБА_1 вимагав повернути йому грошові кошти на протязі 30-ти днів з моменту направлення даної вимоги.

На протязі серпня - вересня 2015 року він виплатив позивачу всю суму грошових коштів через термінал Приватбанку, що підтверджується копіями платіжних квитанцій. Останній платіж здійснено 23.09.2015 р. Заборгованості по поверненню боргу немає.

Тому вимоги позивача є необґрунтовані. Умовами повернення грошових коштів взагалі не передбачалось виплата інфляційних, так само, як і не передбачалось строків їх повернення, тому він не допустив ніякого прострочення.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4, пояснила, що вона є дружиною ОСОБА_2 ОСОБА_1 є їхнім родичем, з яким у них були нормальні родинні відносини. Вона з чоловіком планували поміняти старий автомобіль на новий і ОСОБА_1. їм неодноразово пропонував грошову допомогу для покупки автомобілю. Її чоловік погодився на фінансову допомогу і ОСОБА_1 надав її чоловіку у вересні 2013 року кошти у сумі 10 000 гривень. Вони пропонували позивачу написати розписку, але позивач сказав, що оскільки вони є родичами, тому ніякої розписки брати від них не буде, оговоривши, що гроші вони будуть віддавати по родственному коли вони у них будуть. По словам ОСОБА_1, їм було зрозуміло, що повернееення коштів він не вимагає.

Коли вони придбали автомобіль, то за проханням дідуся ОСОБА_1, її чоловік за свої кошти возив його куди було йому потрубно, також ОСОБА_1, пропонував їм купити гараж для машини. Вони допомогали ОСОБА_1, продуктами харчування та робили за свої кошти йому ремонт. Особисто вона не була присутня при безпосередній передачі коштів ОСОБА_1, її чоловіку, оскільки чоловік за грошима ходив до дідуся, але перед тим як дідусь дав її чоловіку гроші, у них була неодноразова розмова у її присутності про умови надання цих коштів, а також і по телефону велась така розмова, тому вона добре обізнана щодо надання цих коштів. ОСОБА_1, спочатку ніяких вимог взагалі не виказував щодо повернення коштів. У 2014 році він поїхав на відпочинок, та ключі від квартири надав їм, для догляду. Після призду з відпочинку почав звинувачувати їх у крадіжки 10 000 грн., які нібито знаходилися у нього вдома в шафі. Під час досудового слідства з приводу крадіжки грошей вона давала пояснення та ввиду юридичної необізнаності оговорилася та сказала, що вони зайняли гроші у ОСОБА_1 Про наявність грошей у ОСОБА_1 вдома вони з чоловіком нічого не знали. Потім ОСОБА_1 у липні 2015 року звернувся до її чоловіка з письмовою вимогою про повернення грошей. Тому вони вимушені були протягом місяця позичати та перепозичати гроші, щоб віддати ОСОБА_1 10 000 грн., оскільки одразу у них таких грошей не було.

Вислухавши сторони, свідка та дослідивши докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні позивачем на прохання відповідача було надано в борг кошти у сумі 10 000 гривень, тобто в розумінні ст. 1046 ЦК України між позивачем та відповідачем за усною домовленістю був укладений договір позики.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики може укладатись як в письмовій, так і в усній формі.

Виходячи з вищевикладеного, договір між сторонами є реальним і вважається укладеним саме з моменту передачі грошей, що є предметом позики.

Строк виконання зобовязань сторонами не оговорювався, у звязку з тим, що вони є родичами та між ними склалися довірливі відносини. Цей факт сторони пояснювали в судовому засіданні.

Факт укладання саме богових зобов*язань, а не безоплатної фінансової допомоги, також підтверджуюється постановою про закриття кримінального провадження від 25.06.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України у зв*язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Даний факт було визнано відповідачем та членами його родини в ході досудового слідства по вказаному кримінальному провадженню №0002066.

З пояснень відповідача та свідка ОСОБА_4, також фактично вбачається, що між сторонами виникли саме богові зобов*язання, а не безоплатна фінансова допомога. Тому доводи відповідача про безоплатну фінансову допомогу є необгрунтовні.

За правилами ст. 526 ЦК, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обіг або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Також, сторони за погодженням можуть на свій розсуд встановлювати в договорі інші умови повернення позики. Договір позики, особливо той, що укладений на тривалий строк, може передбачати виконання договору частинами (в розстрочку).

Оскільки сторони попередньо не домовлялись про термін повернення позики, позивачем 23.07.2015 року відповідачу було надіслано письмову вимогу про повернення позики, яку відповідач отримав у серпні 2015 р., що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалися, на його банківський рахунок.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач повернув позивачу весь борг на протязі серпня вересня 2015 року через термінал Приватбанку, що підтверджується копіями платіжних квитанцій.

Дати повернення сум, їх розмір сторонами не оспорюються.

На час звернення позивача з позовом до суду заборгованість відповідача перед позивачем відсутня.

Враховуючи викладене, посилання позивача на ч.2 ст.625 ЦК України щодо прострочення виконання грошового зобов'язання, з урахуванням встановленого індексу інфляції 1.745 за весь час прострочення зобов*язання за період з 01 вересня 2013 року до 01 серпня 2015 року та стягнення з відповідача коштів у вигляді інфляційних збитків за невиконання грошового зобов*язання в сумі 7450 грн.00 коп., є необґрунтованими.

За ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином судом встановлено, що відповідач у повному обсязі взяті на себе зобов'язання виконав, а тому правовідносини з приводу укладення договору позики є припиненими.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України щодо обов'язків доказування і подання доказів, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень і не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір в сумі 487 грн.20 коп. підлягає залишенню за позивачем.

Керуючись ст.ст. 10,11,14,60,88,208-209,212-215,218,223 ЦПК України, ст.ст. 509, 545,625,1049, ЦК України, -суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів у вигляді інфляційних збитків за невиконання грошового зобов*язання та стягнення судових витрат.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене в Апеляційний суд Сумської області через Шосткинський міськрайсуд шляхом подання протягом 10 днів з дня його проголошення апеляційної скарги, а особам, які не були присутніми під час проголошення рішення суду, протягом цього строку з дня отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

У разі оскарження рішення, якщо воно не було скасованим, воно набирає законної сили після перегляду справи апеляційним судом.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області ОСОБА_5