РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2015 року Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі:

головуючого судді - Зємцова В.В.,

при секретарі - Бондаренко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Південна залізниця» про визнання незаконними наказів, поновлення на роботі та відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державного підприємства «Південна залізниця» про визнання незаконними наказів, поновлення на роботі та відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що працював в відокремленому підрозділі «Полтавський загін воєнізованої охорони» державного підприємства «Південна залізниця», на посаді стрільця з 01.08.1989 року. За час роботи порушень трудової дисципліни не допускав, чесно і добросовісно виконував свої обов'язки.

З метою відстоювати свої та колег соціально-економічні питання, в 2007 році вступив до Вільної профспілки Полтавського загону воєнізованої охорони і відразу був звільнений з посади начальника караулу за членство у Вільній профспілці. В 2008 році Автозаводським районним судом м. Кременчука поновлений на посаду начальника караулу. Неодноразово переобирався до профкому ППО ВП Полтавського загону воєнізованої охорони ПЗ по ст. Кременчук.

З 05.03.2015 р. на 06.03.2015 р. після закінчення робочої зміни почував себе хворим, з'явився нежить та кашель, температура піднімалася до 37,2 потім падала, тому приймав ліки комбігрип, пектусин більше трьох раз, пив багато рідини та інше. До лікаря не звертався, так як були вихідні. 09.03.2015 р. вранці стан здоров'я був задовільний, температура була в межах норми, тому він прийняв ліки і прийшов на роботу. 09.03.2015 р. вранці отримав наряд на охорону восьми цистерн по ст.Потоки. Після отримання маршруту вийшов з караульного приміщення та пішов на дизель-поїзд Кременчук-Полтава. Після посадки на дизель-поїзд у нього зателефонував телефон та висвітився номер близького товариша, з яким він не один рік товаришує сім'ями, разом відпочивають і допомагають один одному. Даний товариш знаходився в зоні дії АТО, виконуючи свій обов'язок перед Батьківщиною у батальйоні «Айдар» в населеному пункті Щастя на ТЕЦ. Останній раз він з ним розмовляв 03.03.2015 р. та дізнався, що їхній батальйон, під час захвату бойовиками Дебальцеве, знаходився за 15 км. до Дебальцеве та прикривав відступ наших військ. Автомобіль, на якому він підвозив людей, обламався та потребував ремонту і просив мене знайти масляний насос до мотора ГАЗ-66. Раніше я йому також допомагав із запчастинами до техніки, які знайти він не міг в зоні АТО. Голос з телефону був незнайомої людини , яка повідомила, що він даний телефон знайшов біля тіла солдата та підозрює , що це його телефон. Розповів де знаходиться це тіло та порекомендував знайти волонтерів, які б забрали останки для схоронення, і отримавши таку інформацію він був у шоковому стані. Одна думка зміняла іншу. Хорошого нічого в голову не лізло. Йому хотілось бігти та шукати свого товариша. Він згадував його синів, старшому із них нещодавно виповнилось три роки. Весілля доньки, яке він відзначав приїхавши з АТО та побажання всіх близьких та друзів, щоб він зміг не тільки забезпечувати своїх дітей, але й онука, який повинен народитися наприкінці весни. Як його дружина перенесе всі тяготи у зв'язку з цими обставинами, та як зможе виховати синів одна. Чи зможу допомогти сім'ї мого товариша в повному обсязі.

Не вчувся як доїхав до станції Потоки. Вийшовши з поїзда побачив стрільця ОСОБА_2, який віддав свій маршрутний лист, сів у електричку, якою приїхав, та поїхав по дому. Прийшовши на пост, переписав номери цистерн та звернув увагу, що вони знаходяться на під'їзних коліях нафтобази. Згідно «Інструкції ЦУО-0034» - стрільці воєнізованої охорони не повинні охороняти вантажі на під'їзних коліях.

Думка, з приводу почутого від бойовика, морально давила. Він розумів, що йому потрібно перевірити дану інформацію, а потім зібратися з думками та їхати до дружини і сім'ї його товариша. Він не знав як це робити та чи зможе розповісти про те, що йому стало відомо. Серце у нього клекотало, очі наповнювались слізьми. Він зібрався з останніми силами та набрав номер свого товариша (із безпеки назвати його прізвище, ім'я та адресу проживання не може, але його позивний, який був у нього в АТО - Трактор). Набравши номер, почув відповідь, що на даний момент абонент не може прийняти Ваш дзвінок, зателефонуйте пізніше або надішліть СМС. Зателефонувавши пізніше почув аналогічну відповідь.

Свій стан він розцінював як критичний. Зібратись з думками та планом дій йому було досить тяжко. Перед очима він уявляв тіло свого друга та молив Бога, щоб воно було цілим. Ця думка викликала бажання їхати в АТО та шукати свого товариша. Так як пост він не прийняв, зателефонував начальнику караулу та доповів йому, що цистерни знаходяться на під'їзних коліях, намагався пояснити, що йому потрібно чи то взяти відгул, чи то без збереження заробітної плати. Як пізніше з'ясувалося, що начальник караулу зрозумів, що він не бажає брати цистерни під охорону, так як вони знаходяться на під'їзних коліях.

Почуття провини, що його товариш загинув, а він залишився живим давило його. Серце обливалось кров'ю, тому він прийняв рішення їхати негайно в зону дії АТО і ставати в ряди загиблого товариша, тому зателефонував дружині, щоб розповісти про прийняте рішення. Дружина довгий час не могла зрозуміти, а зрозумівши - розплакалась та стала відмовляти, тому я повідомив, що тіло нашого товариша повинно знаходитись серед поля? І вона промовчала. Її мовчання він розцінив як згоду. Телефон в нього розрядився, тому він змушений був піти на дачний кооператив «Дормашивець» у своє домоволодіння, щоб поставити на зарядку телефон, зарядивши який зателефонував начальнику караулу та встиг повідомити що знаходжусь на дачному кооперативі і пост не прийняв та збираюсь їхати в Луганську область, телефон знову відключився. Тому після зарядки, зателефонував своєму знайомому в місті Кременчуці, щоб останній поїхав з ним на автомобілі в зону АТО. Знайомий, почувши, що треба їхати в зону АТО, відразу відмовився. Серце переповнювало хвилювання, мені здавалося, що ноги мене не слухаються, повідомив по телефону своїй дружині про свій стан, а вона порекомендувала прийняти заспокійливе. Телефонував іншим своїм знайомим, які відразу відмовлялися їхати в Луганську область, тому знову зателефонував дружині, щоб вона підготувала речі, щоб він зміг переодягтись та щось поїсти в дорозі і зібрався йти додому прогрівати автомобіль. В цей час, без дозволу і стуку, в його домоволодіння зайшли два працівника міліції, начальник команди ОСОБА_3, заступник начальника команди ОСОБА_4, начальник варти ОСОБА_5 Явка колег здивувала його, а явка міліціонерів спочатку обурила, але вони пояснили, що страшного нічого немає, що вони зараз їдуть на Молодіжний та зможуть його підвезти, тому він погодився. Коли автомобіль зупинився, йому запропонували пройти у приміщення де він дізнався, що йому хочуть провести експертизу на вживання алкоголю. Почута інформація його ще більше збентежила, а так як він має вади мовного апарату, особливо коли хвилюється, він намагався пояснити пережите 09.03.2015 р., але його перебивали та насміхалися і звинувачували у вживанні алкоголю. Ці хвилювання та непорозуміння людей, яких він знав та працівники міліції, мене обурило, тому він змушений був їм повідомити, що йде додому.

Коли він виходив з приміщення наркодиспансеру, йому вже ніхто не перешкоджав, тому прийшовши додому він завів автомобіль, до нього вийшла дружина, яка винесла одяг, щоб він перевдягнувся та харчі, які він привіз назад. Близько 21 год. 30 хв. він виїхав із Кременчука, у Нових Санжарах його зупинили працівники ДАІ, перевірили документи, порекомендували відпочити та побажали щасливої дороги. Доїхавши до м. Ізюм, залишив автомобіль на стоянці, а до Щастя добирався з волонтерами, яких йому порекомендували військові на блокпосту. Приїхавши в населений пункт Щастя він дістався до ТЕЦ і у військових став розпитувати про свого товариша за позовним - Трактор. Останні повідомили, що він відпочиває після бойового чергування. Дана інформація збентежила ще більше його, він не міг в це повірити та просив, щоб товариш вийшов до нього та розповів про пережите. Солдати, почувши про пережите ним, покликали його товариша. Побачивши його, він від радості, як йому здавалось мало не помер, обійнявши його, він розповів про дзвінок та всі переживання. Товариш підтвердив, що його телефон напередодні був втрачений, під час виконання ним завдання де він знаходився в засаді і не виключає можливість, що телефон залишився чи то на місці де він був, чи під час переходу. Розповідав, що попав під обстріл, тому бігли швидко. Під час розмови він не міг повірити, що його товариш живий та здоровий, а його переконання залишилися попередні. Його пропозиції, щоб він йшов на ротацію та виховував своїх дітей, були прийняті ним волонтерами, яких порекомендував його товариш. Додому в Кременчук він доїхав без проблем і 13.03.2015 р. вийшов на роботу згідно свого графіку. Начальник команди ОСОБА_3 дав йому наказ за №134 від 11.03.2015 про відсторонення його від роботи. Він поставив підпис про отримання наказу. В цей час до нього підійшов стрілець ОСОБА_2, якого він бачив біля електрички 09.03.2015 р. та став вимагати від нього, щоб він поставив свій підпис, що він нібито здав пост, так як він не може здати свій маршрут і отримати заробітну плату. В цей час підійшов голова профкому ОСОБА_7, який пропонував йому не підписувати маршрут стрільця ОСОБА_2 Останній став просити, а потім вимагати, щоб я поставив підпис на його маршрутному листі. Щоб уникнути проблем, які могли очікувати ОСОБА_2 він, незважаючи на заперечення голови профкому, поставив свій підпис. Голова профкому зробив фото.

Адміністрація Полтавського загону воєнізованої охорони, оперативний розбір з приводу обставин, які відбулися з ним 09.03.2015 р. не проводила, його не повідомляла про нібито намагання провести оперативний розбір. Письмове пояснення з приводу обставин 09.03.2015 р. йому ніхто не пропонував, а тому він не зміг їх надати навіть 13.03.2015 р. Цього ж дня його ознайомили з наказом про відсторонення від виконання службових обов'язків і не пропонували дати пояснення, чому він не зміг взяти під охорону вісім цистерн, які знаходились на під'їзних коліях нафтобази. А також повідомили, що на роботу він не повинен виходити і чекати письмового виклику про подальші його дії. Знаходитись в караульному приміщені він не має права, тому він змушений був звернутись 16.03.2015 року до профкому. 16.03.2015 року голова профкому ВППЗ ОСОБА_8 вислухавши його, зробив профспілковий запит в якому просив відмінити наказ №134 від 11.03.2015 р., провести оплату середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу по вині роботодавця ОСОБА_1 та діяти згідно чинного законодавства України, так як після встановлення причин, про які він дізнався 09.03.2015 року були усунуті, в нього не було підстав згідно ст.46 КЗпП України, щоб відсторонити позивача від роботи. Відсторонення від роботи - це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових правовідносинах із підприємством, можливості реального здійснення ним права на працю. Також був направлений лист за №25 від 16.03.2015 р. до начальника ЛВ міліції на ст. Кременчук в якому повідомлялося, що його було чи то арештовано, чи то затримано в його домоволодінні на дачному кооперативі «ДорМашівець» та просили надати протокол затримки, якщо такий мав місце. Відповіді до цього часу не отримано. 12.03.2015 р. до профкому ППО Полтавського загону воєнізованої охорони ПЗ по ст. Кременчук надійшло подання від 11.03.2015 р. про надання згоди на розірвання з ним трудового договору за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. 16.03.2015 р. надійшло аналогічне подання до профкому ВППЗ, так як він є членом виборного профспілкового органу. В поданні адміністрація посилалась, що він нібито 09.03.2015 року буд з ознаками алкогольного сп'яніння, а також, що телефонограмою від 10.09.2015 року №129 його нібито викликали в штаб загону на 10 год. ранку 11.03.2015 року. Дана формація не могла відповідати дійсним обставинам справи, так як дев'ятий місяць 2015 року ще не наступив і 13.03.2015 р. коли він вийшов на службу, згідно свого графіку роботи, його ознайомили тільки з наказом від 11.03.2015 р. про відсторонення його від службових обов'язків з 11.03.2015 р. на якому він поставив свій підпис та написав, що отримав о 08.00 год. ранку 13.03.2015 р. Він був впевнений, що адміністрація буде діяти згідно діючого законодавства України, проведе об'єктивний оперативний розбір з представниками профспілки, завчасно повідомивши їх і він зможе, надати, як це передбачено ст.149 КЗпП України, усні і письмові пояснення, про обставини та свій стан від 09.03.2015 р. Нажаль адміністрація жодного разу його не повідомила про проведення чи то намагання провести оперативний розбір, якщо вважала його порушником трудової дисципліни.

Профком ППО ВП Полтавського загону воєнізованої охорони ПЗ по ст. Кременчук та ВППЗ уважно розглянули необґрунтоване подання, що порушує умови передбачені ст.39 Закону України «Про професійні спілки їх права та гарантії діяльності» (у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний термін обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником), обставини справи, вислухали його пояснення, телефонували його товаришу, щоб перевірити його пояснення та вирішили більшістю голосів згоди на розірвання трудового договору з ним за п. 4 ст. 40 КЗпП України не давати, а для більш детального вивчення обставин справи та не повторення або унеможливлення подібних випадків і підняття дисципліни на підприємстві та не допущення порушень чинного законодавства України, витребувати від адміністрації інформацію.

Роботодавець не бажав діяти в межах Закону, отримати письмове пояснення від працівника та провести оперативний розбір, як це передбачено п. 3.2.4 та п. 3.2.11 Галузевої угоди.

Відсторонення йог 13.03.2015 р. від виконання його службових обов'язків згідно наказу №134 від 11.03.2015 р. та відсутність інформації, змусило його 06.04.2015 р. повторно звернутись до профкому ВППЗ та начальника Полтавського загону воєнізованої охорони ОСОБА_9 із заявою в якій просив повідомити його до якого часу буде діяти наказ про відсторонення його від виконання службових обов'язків. А профком ВППЗ просив надати відповідь на профспілковий запит №26 від 16.03.2015 р. Відповіді він не отримав. 16.04.2015 р. його дружина отримала лист за підписом начальника Полтавського загону воєнізованої охорони з якого він дізнався, що нібито 31.03.2015 р. проводився оперативний розбір. Тут же повідомлялося, що наказом від 11.03.2015 р. №134 він був відсторонений від виконання службових обов'язків і протягом 11.03.2015 р. по 31.03.2015 р. він був відсутній на роботі без поважних причин і не з'являвся на оперативні розбори, які нібито проводилися 11 і 30 березня поточного року без поважних причин. Також повідомлялося, що наказом від 31.03.2015 р. №53/ос він звільнений з лав воєнізованої охорони згідно п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України. В цьому ж листі повідомлялося, що нібито листом від 31.02.2015 р. його проінформували про його звільнення 31.03.2015 р. наказом №53 /ос. Згідно цього листа його проінформували завчасно, рівно на один місяць, про його майбутнє звільнення. 22.04.2015 р. профком ВППЗ отримав лист за підписом начальника загону ОСОБА_9 від 14.04.2015 р. №НОР-2-03-07/02 в якому повідомляє, що профспілкове звернення від 06.04.2015 р. він отримав та повідомляє, що 09 березня 2015 р. на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України його було звільнено з лав воєнізованої охорони, тут же він повідомляє, що наказ від 11.03.2015 р. №134 про відсторонення його від виконання службових обов'язків не скасовано, тобто на 14 квітня 2015 р., зі слів начальника загону, нібито діяло два накази від 09.03.2015 р. і від 11.03.2015 р. Перший про його з роботи, до цього часу належним чином до мене не доведеного, про відсторонення його від виконання службових обов'язків на 14 квітня 2015 р. також не скасований, але цей наказ 03.03.2015 р. йому доведено.

У листі від 14 квітня 2015 р. №НОР-2-03-07/02 є суперечлива інформація, що нібито проводились оперативні розбори без нього і представників профспілки 11 і 31 березня 2015 р., а в листі від 09.03.2015 р. №НОР-2-03-07/03 оперативний розбір вже нібито проводився 11 і 30 березня 21015 р. Дана інформація суперечить одна одній, так як оперативний розбір взагалі не проводився.

В листі від 14 квітня 2015 р. №НОР-2-03-07/02 повідомляється, що він був відсторонений від виконання своїх службових обов'язків і тут же повідомляється, що він протягом з 11.03.2015 р. по 31.03.2015 р. був відсутній на роботі, нібито, без поважних причин. Пояснення, на якій підставі працівник може знаходитись на робочому місці після його відсторонення від роботи, начальник загону не бажав дати. Роботодавець чомусь вважає, він після відсторонення від роботи повинен був бути на робочому місці закритого підприємства, чи то караульного приміщення де знаходиться нарізна зброя, чи то на постах, які постійно міняються, залежно від потреб підприємства.

Його середньомісячна заробітна плата згідно наказу №100 складає 5098 грн. 24 коп., поділити на кількість робочих змін в місяць - середньо змінна заробітна плата складає 728 грн. 32 коп.

В результаті протизаконних дій адміністрації ВП «Полтавський загін воєнізованої охорони» ДП «Південна залізниця», він став вагатися чи потрібно жити по Законам України відстоюючи свої та інших соціально-економічні права, чи можливо торгувати своєю честю і совістю, нехтуючи власною гідністю. Він патріот своєї Батьківщини і загибель його друга, який захищав її інтереси, вразила його. Не бажання адміністрації зрозуміти мене в цій ситуації, морально гнітить, а біль в серці залишиться назавжди.

В результаті незаконного звільнення мене з роботи, він втратив повноцінний сон, та можливість в установленому ритмі спілкуватися зі своїми знайомими та друзями, став замикатися на проблемах, які виникли в результаті незаконного звільнення його з роботи, в процесі спілкування зі своїми товаришами і дружиною він підсвідомо доводить про правильність та законність свого життєвого вибору у відстоюванні соціальних прав та інтересів, в результаті такого діалогу він стає незрозумілим для своїх співрозмовників і тільки ціною додаткових моральних зусиль, він намагається стати таким, як був раніше. Поступитися із своїми знаннями та честю не може, в результаті цього у нього з'являються проблеми, які впливають на звичайний ритм його життя та розривають раніше установлені моральні зв'язки між рідними, близькими, друзями та знайомими. Незаконне звільнення з роботи, за його патріотизм, з грубим порушенням чинного законодавства України призвело до розриву його нормальних життєвих зв'язків, добре розуміє, що його моральні страждання реально оцінити в грошовому еквіваленті не можливо, але хоч би як зарадити оцінює моральні страждання в 100 000 гривень.

Вважає, що адміністрація ВП «Полтавський загін воєнізованої охорони» ДП «Південна залізниця» порушила проти нього ст.36,43, 60 Конституції України, ст.ст.38 п.10, 39, 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», ст.ст.40 п.4,43, п.1, 46, 48, 149, 247 п.10, 252 КЗпП України, п. п. 3.2.4, 3.2.11, 3.6.11 Галузевої Угоди.

Посилаючись на вказані обставини просив визнати незаконним наказ №134 від 11.03.2015 р. про відсторонення його від виконання службових обов'язків; визнати незаконним наказ № 53/ос від 31.03.2015 року про припинення з ним 09.03.2015 року трудового договору по п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України; зобов'язати ДП «Південна залізниця» поновити його з 9.03.2015 р. на роботі стрільця ВП «Полтавський загін воєнізованої охорони» ДП Південна залізниця»; стягнути з відповідача ДП «Південні залізниця» заподіяну йому моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.; стягнути з відповідача ДП «Південна залізниця», на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу по вині роботодавця з 09.03.2015 року по 11.08.2015 року, з розрахунку (середньомісячну заробітну плату 5098 грн. 24 коп. поділити на 7 робочих змін) заробітна плата складає 728 грн. 32 коп., він по вині роботодавця не міг відпрацювати 39 робочих змін і втратив за час вимушеного прогулу по вині роботодавця заробітну плату в розмірі 28 404 грн. 48 коп.

У судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити.

Представник відповідача позов не визнав, просив відмовити у задоволенні.

Суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази у їх сукупності, знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював у відокремленому підрозділі «Полтавський загін воєнізованої охорони» державного підприємства «Південна залізниця» на посаді стрільця з 01.08.1989 року. За час роботи порушень трудової дисципліни не допускав, чесно і добросовісно виконував свої обов'язки. Був членом Вільної профспілки Полтавського загону воєнізованої охорони.

09.03.2015 року ОСОБА_1 був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, факт чого позивач визнав у судовому засіданні.

Наказом №134 від 11.03.2015 року «Про відсторонення стрільця ОСОБА_1 від виконання службових обов'язків» ОСОБА_1 було відсторонено від виконання службових обов'язків без збереження заробітної плати з 11.03.2015 року до отримання відповіді голови профкому Вільної профспілки Полтавського загону воєнізованої охорони на Подання надання згоди на звільнення з лав воєнізованої охорони за п.4 ст. 40 КЗпП України - за прогул (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

З вказаним наказом ОСОБА_1 було ознайомлено під підпис 13.03.2015 року. Позивач вважає, що був відсутній на робочому місці з поважних причин, які не враховані при прийнятті даного наказу. Після ознайомлення 13.03.2015 року з вказаним наказом, позивач на роботу не вийшов.

Наказом - розпорядженням № 53-ос від 31.03.2015 року про припинення трудового договору (контракту) звільнено з 09.03.2015 року ОСОБА_1 стрільця Стрілецької команди на станції Кременчук за п.4 ст.40 КЗпП України, за прогул без поважних причин, на підставі протоколу оперативної наради при начальнику загону від 31.03.2015 року.

Вважаючи вказані накази незаконними, з метою відновлення своїх порушених прав, ОСОБА_1 змушений був звернутись до суду.

Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно ст.46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відсторонення від роботи - це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових правовідносинах із підприємством, можливості реального здійснення ним права на працю. Усунення від роботи провадиться власником на підставі виявленого ним факту, через який власник має право усунути або зобов'язаний усунути працівника від роботи.

Під час відсторонення від роботи дія трудового договору не припиняється, але працівник тимчасово до роботи не допускається. При цьому на період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце.

Відсторонення від роботи або іншої діяльності здійснює власник підприємства або уповноважений ним орган шляхом видання наказу (видачі усного розпорядження з наступним виданням наказу) та вжиття заходів щодо контролю за його виконанням.

Враховуючи наведене, суд вважає, що наказ №134 від 11.03.2015 року про відсторонення ОСОБА_1 від виконання службових обов'язків до отримання згоди профспілкового органу на звільнення за прогул є незаконним. Діючим КЗпП України не передбачено такої підстави для відсторонення від роботи.

Згідно ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) працівника без поважних причин.

Відсутністю на роботі є знаходження працівника поза територією підприємства або об'єкта, де він відповідно до трудових обов'язків повинен виконувати доручену йому роботу.

Прогул є дисциплінарним порушенням і власник підприємства або уповноважений ним орган може накласти на працівника дисциплінарне стягнення, а саме догану або звільнення (ст. 147 КЗпП). При цьому, за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Тобто, у випадку якщо за здійснення прогулу на працівника вже накладалося стягнення у вигляді догани звільнити його за те ж порушення власник (уповноважений ним орган) вже не може.

Пленум Верховного суду України у п. 18 постанови №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року зазначив, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

В наказі про звільнення позивача зазначено та представником відповідача доведено, що порушення трудової дисципліни виявилось у відсутності позивача на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, що і стало приводом до звільнення ОСОБА_1 із займаної посади.

Відповідно до ст.241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями.

Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Відповідно до п. 2.27 Інструкції №58 про порядок ведення трудових книжок працівників (затв. наказом Мінпраці України, Мін'юсту України та Мінсоцзахисту України від 29.07.1993 р.) днем звільнення вважається останній день роботи.

Тобто день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем.

Отже, щодо вимоги про визнання незаконним наказу №53/ос від 31.03.2015 року про припинення з ОСОБА_1 трудового договору з 09.03.2015 року на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, суд вважає, що вона підлягає задоволенню лише в частині визначення дати звільнення. Визначити датою звільнення необхідно 31 березня 2015 року.

Вимога про стягнення середнього заробітку, з урахуванням викладеного вище, також підлягає частковому задоволенню, оскільки фактично, кількість днів вимушеного прогулу дорівнює 16, а саме за період з 09.03.2015 року (дата звільнення визначена в наказі) по 31.03.2015 року (дата видачі наказу про звільнення).

Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, розрахунковим періодом середньої заробітної плати вважають період роботи за основним місцем протягом останніх двох місяців. Так на момент звільнення (31.03.2015 року) розрахунковим періодом вважається січень-лютий 2015 року. У січні сума середнього заробітку склала 3772,15 грн., а в лютому 3999,63 грн., отже середньомісячна заробітна плата становить 3885,89 грн. Середньоденна заробітна плата становить 94,78 грн., отже сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яку необхідно стягнути з відповідача на користь позивача становить 1516,48 грн.

Згідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

При визначенні розміру моральної шкоди, враховуючи тяжкість, характер та обсяг вимушених змін у життєвих стосунках та страждань, яких зазнав позивач у зв'язку із порушенням його прав при звільненні, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає за можливе стягнути у відшкодування моральної шкоди з відповідача на його користь 1000 грн.

Керуючись ст. 46, 235 КЗпП України, ст.ст. 23, 1166, 1167, 1168, 1187 ЦК України, ст. ст. 14, 57 - 59, ч. 4 ст. 130, 174, 208, 209, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Південна залізниця» про визнання незаконними наказів, поновлення на роботі та відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ №134 від 11.03.2015 року про відсторонення ОСОБА_1 від виконання службових обов'язків.

Визнати незаконним наказ №53/ос від 31.03.2015 року про припинення з ОСОБА_1 трудового договору з 09.03.2015 року на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України в частині визначення дати звільнення.

Визначити датою звільнення 31 березня 2015 року.

Стягнути з Державного підприємства «Південна залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1516,48 грн. та у відшкодування моральної шкоди 1000 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Полтавської області через Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: