Р І ШЕ Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

Справа № 752/21839/14-ц

Провадження № 2/752/1571/15

01.07.2015 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Фролова М.О., за участі секретаря судових засідань Титаренка А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державної адміністрації залізничного транспорту України про скасування наказу в частині позбавлення щомісячної премії, проведення розрахунку в повному обсязі, виплату середнього заробітку за час затримки з розрахунком та компенсацію моральної шкоди,-

встановив:

у грудні 2014р. ОСОБА_2 (надалі - Позивач) звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Державної адміністрації залізничного транспорту України (надалі - Відповідач) про скасування наказу в частині позбавлення щомісячної премії, проведення розрахунку в повному обсязі, виплату середнього заробітку за час затримки з розрахунком та компенсацію моральної шкоди, при цьому пояснивши наступне.

Позивач перебував у трудових відносинах із Відповідачем в період з 01.04.2013р. по 24.07.2014р. включно та звільнений із займаної посади у зв'язку із скороченням штату. У день звільнення Відповідач не виплатив повністю належні Позивачу як працівнику суми коштів, а саме Відповідач здійснив остаточний розрахунок за липень 2014р. у сумі 417,41 грн. лише 07.08.2014р., за вересень 2014р. лише 07.10.2014р. Крім того після звільнення Позивача, Відповідач наказом від 01.09.2014р. за № Ц-1/867 позбавив повністю Позивача премії у сумі 259,67 грн. за червень 2014р. Враховуючи наведене Позивач зазначив, що наведену премію Відповідач зобов'язаний був виплатити йому у день звільнення і не мав права скасовувати її виплату після звільнення останнього, у зв'язку із чим наказ від 01.09.2014р. за № Ц-1/867 є незаконним та Позивач має право на отримання премії у сумі 259,67 грн. за червень 2014р.Зважаючи на викладене Позивач пояснив, що має право на виплату йому Відповідачем середньої заробітної плати у розмірі 182,51 грн. за період прострочення строком 103 робочих дні, що в сумі складає 18798,53 грн. Проте, Відповідач не виплатив Позивачу премію у сумі 259,67 грн. за червень 2014р., а також середню заробітну плату у сумі 18798,53 грн. Також Позивач пояснив, що зазнав моральної шкоди в наслідок порушення його трудових прав Відповідачем, яку оцінює у сумі 20000,0 грн. На підставі зазначеного Позивач просив суд: визнати незаконним та скасувати наказ Відповідача від 01.09.2014р. за № Ц-1/867 в частині позбавлення Позивача премії повністю; зобов'язати Відповідача провести із Позивачем розрахунок недоплачених коштів, належних до сплати у день звільнення на загальну суму 259,67 грн. щомісячну премію за червень 2014р.; зобов'язати Відповідача виплатити Позивачу середній заробіток за весь час затримки по день постановлення рішення суду, виходячи з розміру середньої заробітної плати 182,51 грн. за кожен робочий день затримки; стягнути з Відповідача на користь Позивача 20000,0 грн. моральної шкоди.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги повністю.

Представник Відповідача у судовому засіданні та наданих письмових запереченнях не визнав позов та просив відмовити у задоволені позовних вимог повністю, оскільки згідно п. 2.6 і п. 2.7. Положення про преміювання керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців державної адміністрації залізничного транспорту України, затвердженого наказом генерального директора Укрзалізниці від 29.03.2007р., премія Позивачу виплачується за показниками діяльності Укрзалізниці та на підставі розпорядження генерального директора Укрзалізниці, а тому нарахування і виплата премії не залежить від настання чи закінчення календарного місяця. Разом з цим, наказом голови комісії із припинення - генерального директора Укрзалізниці від 01.09.2014р. за № Ц-1/867 було вирішено позбавити повністю і не нараховувати премію Позивачу за червень 2014р. згідно п. 2.3. і п. 2.4. Положення про преміювання, у зв'язку із притягненням наказом від 11.06.2014р. за № 26 Позивача до дисциплінарної відповідності за порушення трудових обов'язків у червні 2014р. Крім того, Позивачем не доведено наявність у нього моральної шкоди, її розмір, в наслідок чого вимога про відшкодування моральної шкоди є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Врахувавши надані сторонами пояснення, з'ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд робить висновок про необхідність задовольнити позов частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 01.04.2013р. Позивача прийнято Відповідачем на роботу за посадою провідного юрисконсульта відділу судових спорів та претензійної роботи управління судових спорів, претензійної та організаційно-методичної роботи Головного юридичного управління, згідно запису № 8 трудової книжки Позивача серії НОМЕР_2.

Вбачається, що 24.07.2014р. Позивача звільнено із займаної посади у зв'язку із скороченням штату, згідно запису № 9 трудової книжки Позивача серії НОМЕР_2 і наказу Відповідача від 15.07.2014р. за № 1028/ос

При цьому, згідно Виписки по особовому рахунку Позивача з 01/05.14 по 31/10/14, Відповідач виплатив Позивачу:

21.07.2014р. - 1680,0 грн. заробітної плати за першу половину липня 2014р.;

24.07.2014р. - 6700,0 грн. заробітної плати;

07.08.2014р. - 1300,0 грн. заробітної плати;

07.10.2014р. - 147,0грн. заробітної плати.

Разом з цим вбачається, що Відповідач наказом від 01.09.2014р. за № Ц-1/867 вирішив позбавити повністю і не нараховувати премію Позивачу за червень 2014р. згідно п. 2.3. і п. 2.4. Положення про преміювання, у зв'язку із притягненням наказом від 11.06.2014р. за № 26 Позивача до дисциплінарної відповідності за порушення трудових обов'язків у червні 2014р.

Враховуючи викладене суд зазначає наступне, щодо вимог Позивача про визнання незаконним та скасування наказу Відповідача від 01.09.2014р. за № Ц-1/867.

Порядок розгляду, затвердження, обчислення та виплати Відповідачем премії визначено Положенням про преміювання керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців державної адміністрації залізничного транспорту України, затвердженого наказом генерального директора Укрзалізниці від 29.03.2007р.

Згідно п. 1 Положення про преміювання, облік показників для преміювання проводиться за результатами роботи залізниць із виконання/перевиконання плану.

Відповідно до п. 2.6. Положення про преміювання, виплата премії проводиться згідно розпорядження генерального директора Укрзалізниці або його заступників на підставі рішення комісії, яка розглядає матеріали преміювання, і протокол засідання затверджується генеральним директором Укрзалізниці.

Таким чином, виплата премії Позивачу як працівнику залежить від економічних показників господарської діяльності залізниць і здійснюється за наявності відповідного розпорядження генерального директора Укрзалізниці або його заступників на підставі рішення комісії, яка розглядає матеріали преміювання, тобто виплата зазначеної премії не ставить у залежність від показників виробітку Позивача як працівника чи настання/закінчення календарного місяця, носить періодичний характер у залежності від показників господарської діяльності залізниць.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази, що розпорядженням генерального директора Укрзалізниці було призначено Позивачу премію за червень 2014р. до моменту звільнення останнього, тобто Позивач не мав права на отримання коштів премії за червень 2014р. під час звільнення 24.07.2014р., у зв'язку із не призначення такої премії розпорядженням генерального директора Укрзалізниці.

Разом з цим, згідно п. 2.3 Положення про преміювання, працівники, які допустили виробничі недоліки в роботі і випадки порушення виробничої або трудової дисципліни, позбавляють премії за основні показники господарської діяльності повністю чи частково за той місяць, в якому порушення або проступили відомості про них. Працівники, до яких застосовані заходи стягнення, позбавляються премії за той місяць, в якому застосоване стягнення (п. 2.4. Положення про преміювання).

Отже, Положенням про преміювання визначено випадки, за яких не проводиться нарахування і здійснюється позбавлення Позивача премії як працівника.

Зважаючи на викладене, суд відхиляє як безпідставні вимоги позивача щодо визнання незаконним та скасування наказу Відповідача від 01.09.2014р. за № Ц-1/867 про позбавлення повністю премії Позивача за червень 2014р., оскільки зазначений наказ прийнято у відповідності до п. 2.3. і . 2.4. Положення про преміювання, у зв'язку із притягненням наказом від 11.06.2014р. за № 26 Позивача до дисциплінарної відповідності за порушення трудових обов'язків у червні 2014р.

Разом з цим суд зазначає наступне щодо вимог Позивача про стягнення на його користь із Відповідача середньої заробітної плати.

При цьому згідно Виписки по особовому рахунку Позивача з 01/05.14 по 31/10/14, а також Відповідачем підтверджено листом від 22.10.2014р. за № ЦН-15/519, що Відповідач прострочив виплату Позивачу у день звільнення 24.07.2014р. належні останньому як працівнику кошти заробітної плати, які фактично було виплачено лише 07.08.2014р. у сумі 1300,0 грн., 07.10.2014р. у сумі 147,0 грн., а всього разом 1447,0 грн.

В свою чергу, положеннями ст. 21 Закон України «Про оплату праці» від 24.03.1995р. за № 108/95-ВР (далі - ЗУ «Про оплату праці»), закріплено та гарантовано право працівника на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно вимог ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 22 ЗУ «Про оплату праці», суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Аналогічне визначено положеннями ч. 4 ст. 97 КЗпП України

Згідно вимог ч. 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Аналогічне визначено положеннями ч. 5 ст. 97 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Отже, чинне законодавство України покладає безпосередньо на Відповідача як роботодавця обов'язок провести із Позивачем як робітником повний розрахунок та виплатити належні йому суми заробітної плати своєчасно у визначені законом строки.

Разом з цим положеннями ч. 1 і 2 ст. 174 КЗпП України унормовано, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно п.п. «з» п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995р. за № 100 , цей порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках вимушеного прогулу.

Відповідно до абз. 3 п. 2 і п. 8 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки від 22.07.2014р. за № 563 розмір середньої заробітної плати позивача становить 182,51 за час прострочення виплати 238 робочих днів із липня 2014р. по червень 2015р. включно, у зв'язку із чим за вказаний час середній заробіток Позивача складає 43437,38грн.

Разом з цим, Судовою палатою у цивільних справах Верховного суду України зазначено у постанові від 24 жовтня 2011 року по справі № 6-39цс11 правовий висновок, згідно якого: установивши, що спір між сторонами виник про розмір належних звільненому працівникові сум, позов задоволено частково, тому згідно зі статтею 117 КЗпП України розмір відшкодування за час затримки розрахунку слід визначати з урахуванням істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком.

При цьому, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку на засадах співмірності тільки в разі одночасного вирішення вимог про стягнення належних при звільненні сум за умови часткового задоволення цих вимог (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 березня 2013 р. у справі № 6-15цс13).

Враховуючи наведене і зважаючи на суму несвоєчасно виплачених коштів 1447,0 грн. та суму середнього заробітку 43437,38грн., приймаючи до уваги незначну істотність суми заборгованості порівняно із середнім заробітком, дотримуючись принципу співмірності, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку задовольнити вимоги Позивача в частині стягнення на користь останнього із Відповідача коштів середнього заробітку у сумі 14470,0 грн.

Крім того, суд зазначає, що згідно вимог 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При цьому, в положеннях п. 5 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 р. за№ 10-1389/0/4-12 роз'яснено: «ураховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи, висновок суду про стягнення грошового еквівалента моральної шкоди є правильним».

Однак, Позивачем не зазначено в чому проявилися його душевні страждання, їх глибину, в чому полягало порушення нормальних життєвих зв'язків Позивача, якими доказами підтверджується зазначені обставини, які додаткові зусилля доклав Позивач для організації свого життя, у зв'язку із несвоєчасною виплатою йому коштів Відповідачем, не зазначено Позивачем із чого останній виходив, визначаючи суму 20000,0 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Положеннями ч. 2 ст. 11 ЦПК України унормовано, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно вимог ч. 3. 11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У зв'язку із наведеним суд приходить до висновку про безпідставність вимог позивача про відшкодування йому моральної шкоди.

Керуючись ст. ст. 1-5, 8, 10, 11, 26, 27, 30, 60, 109, 118, 119, 208-209, 212-215, ЦПК України, суд,-

ухвалив :

Позов ОСОБА_2 до Державної адміністрації залізничного транспорту України про скасування наказу в частині позбавлення щомісячної премії, проведення розрахунку в повному обсязі, виплату середнього заробітку за час затримки з розрахунком та компенсацію моральної шкоди,- задовольнити частково.

Стягнути із Державної адміністрації залізничного транспорту України () на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) кошти середнього заробітку за час затримки у сумі 14470,0 грн.

В задоволені іншої частини позовних вимог відмовити повністю.

Стягнути із Державної адміністрації залізничного транспорту України () на користь держави судовий збір у сум 1218 грн.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення, а рішення яке було ухвалено без участі особи, яка його оскаржує, протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду міста Києва через Голосіївський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя