Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Малько О.С., Бондаренко Н.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 22 вересня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду від 22 вересня 2015 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 000 доларів США боргу за договором позики від 14 червня 2000 року, що за курсом НБУ еквівалентно 215 764 гривень 97 коп., стягнуто три проценти річних в сумі 106 гривень 32 коп. та 2157 гривень 65 коп. в рахунок відшкодування судового збору.

В апеляційній скарзі на це рішення ОСОБА_1 вказує на порушення судом норм процесуального та матеріального права при ухваленні рішення, на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Суд безмотивно та бездоказово визнав складену ним розписку від 14 червня 2000 року борговою розпискою та розрахунковим документом, який підтверджує факт передачі йому позивачем грошей у позику, тоді як за формою, змістом та обставинами її складання ця розписка видана на підтвердження факту повернення позикового боргу для нього ОСОБА_2

Суд безпідставно (на припущенні) підмінив дійсний предмет розписки, яким є "гроші в сумі еквівалентній 10 000 дол. США" на протилежний "гроші в сумі 10 000 дол. США, еквівалент яких на час ухвалення рішення складає 215 764,97 гривень", тоді коли предметом розписки на момент її складання є "гроші в сумі еквівалентній 10 000 дол. США", тобто в сумі 52 000 гривень.

Судом проігноровано дві його заяви про застосування строків позовної давності та всупереч обставинам, які свідчать про завершення розгляду справи дебатами за його участі, безпідставно відновив розгляд справи 22 вересня 2015 року без його участі, зазначивши, що розгляд справи відбувся без його участі.

Надана позивачем розписка за своєю формою, змістом та обставинами її складання не є борговою розпискою, а є розпискою про повернення позики; вона не може вважатись доказом укладання договору позики, а може вважатись лише доказом припинення зобов'язання його виконанням; не є розрахунковим документом, що підтверджує факт одержання грошей в позику, а є документом, що підтверджує лише факт завершення розрахунків з позики, одержаної позивачем від нього.

Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача покликається на її необґрунтованість та безпідставність.

Вказуючи в апеляційній скарзі на те, що розписка про отримання позики від 14 червня 2000 року є розпискою про повернення позики відповідачу, останній не наводить жодного та допустимого доказу тієї обставини, що до дати складання цієї розписки ним надавалась позичка позивачу.

Відповідач посилаючись на сплив строку давності до 01 січня 2014 року мав би довести, що позивачем пред'являлась вимога про виконання договору позики до 1 січня 2003 року.

Вказує, що з урахуванням положень ч.3 ст.530 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності у правовідносинах, що виникли між сторонами, починається з моменту невиконання відповідачем вимоги про повернення грошових коштів за договором позики від 14 червня 2000 року.

Просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_1

Апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення у цій справі.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення грошових коштів з відповідача на підставі наявної в матеріалах справи копії розписки від 14 червня 2000 року( звірено з оригіналом розписки), суд покликався на положення ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України щодо форми договору позики, визнавши доведеним укладення між сторонами договору позики і підтвердження його представленою розпискою та визнавши встановленим факт , що відповідач ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 10000 доларів США.

Такі висновки суду є помилковими, не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Судом безпідставно відхилено заперечення позивача про те, що вказана розписка не підтверджує отримання ним грошей в 2000 році від позивача.

Текст розписки від 14 червня 2000 року не містить відомостей щодо отримання грошових коштів у валюті США чи у національній валюті, тоді як розписка на підтвердження договору позики має містити обов'язково умови отримання позичальником в борг певної грошової суми із зобов'язанням її повернення та із зазначенням дати отримання цих коштів.

За встановленого підстав для застосування у даній справі норм Цивільного кодексу, якими регулюється договір позики немає, оскільки надана позивачем розписка не є підтвердженням того, що між сторонами укладався договір позики.

Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 висловлено правову позицію, в якій зазначено, що відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із частиною другою статті 1047 Цивільного кодексу України може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'заний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої ст.355 цього Кодексу, має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За встановленого рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 323-325 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від 22 вересня 2015 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1767 (одна тисяча сімсот шістдесят сім) гривень 10 коп. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: Малько О.С. Бондаренко Н.В. Шимків С.С.