РІШЕННЯ

Іменем України

11.06.2015 року Франківський районний суд м. Львова, у складі:

головуючого-судді Ванівського Ю.М.

при секретарі Буюклі В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної державної клінічної психіатричної лікарні про стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівської обласної державної клінічної психіатричної лікарні, яким просить стягнути з відповідача у його користь 100000 грн. моральної шкоди. Вимоги позову обґрунтовує тим, що у період з 09.02.2006 року по 26.12.2008 року перебував під слідством у звязку із порушенням проти нього кримінальної справи, яку згодом на підставі відсутності у його діях складу злочину, після чого згідно постанови суду його було поміщено до медичного закладу для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи, яка проводилась з 27.04.2006 по 24.05.2006 рр. Однак, після завершення експертизи, його незаконно утримували у медичному закладі до 13.12.2006 року в умовах повної ізоляції. На звернення рідних щодо незаконного утримання його у медичному закладі керівництво лікарні надало відповідь, що ОСОБА_1 знаходиться на примусовому лікуванні. Такими діями йому було завдано непоправної шкоди його здоровю, оскільки внаслідок незаконного утримання його у медичному закладі його було госпіталізовано до лікарні з діагнозом «виснаження ІІ ступеня, хронічна виразкова хвороба, хронічний бронхіт, кардіосклероз, емфізема легень, бронхіальна астма, хронічний панкреатит». Вказує, що є особою похилого віку, інвалідом ІІ групи. Завдану вказаними діями моральну шкоду, оцінює у розмірі 100000 грн., яку просить відшкодувати за рахунок відповідача.

У судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали повністю, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, заперечила проти його задоволення, посилаючись докази які містяться в матеріалах справи. Просить відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог за безпідставністю.

Заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому, згідно ст.ст. 10-11 та 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Судом встановлено, що у провадженні СВ Галицького РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області перебувала кримінальна справа, порушена відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину передбаченого ч.4 ст.185 КК України. Згідно листа слідчого СВ Галицького РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області ОСОБА_2, порушену відносно ОСОБА_1 кримінальну справу закрито на підставі п.2 ст.6, п.2 ст. 2013 КК України, у звязку із відсутністю у його діях складу злочину.

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 2006 року слідчому СВ Галицького РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області надано дозвіл на поміщення ОСОБА_1 у медичний заклад Львівську обласну державну клінічну психіатричну лікарню для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи /а.с.14/, за результатом проведення якої, експертна комісія склала Акт № 122 стаціонарної судово-психіатричної експертизи та прийшла до висновку, що ОСОБА_1 страждає хронічним психічним захворюванням-шизофренією, параноїчної форми з вираженим емоційно-вольовим дефектом і не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У період інкримінованих йому дій ОСОБА_1 також знаходився у хворобливому стані і не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Потребує застосування примусових заходів медичного характеру-примусового лікування у психіатричній лікарні із звичайним наглядом /а.с. 16-18/. Постановою Галицького районного суду м. Львова від 22.11.2006 року щодо ОСОБА_1 застосовано примусовий захід медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом. /а.с.59/. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 23.01.2007 року постанову районного суду від 22.11.2006 року скасовано, а справу повернуто прокурору Галицького району для проведення додаткового розслідування. Зі змісту ухвали апеляційної інстанції вбачається, що процесуальні документи органів досудового слідства по справі відносно ОСОБА_1 винесені з істотним порушенням кримінального-процесуального закону на що суд першої інстанції не звернув уваги та виніс не правомірну постанову, якою порушив права ОСОБА_1 /а.с.60-61/.

Зі змісту Ухвали апеляційного суду Львівської області від 23.01.2007 року вбачається, що підставою для скасування постанови Галицького суду від 22.11.2006 року, відповідно до якої позивача було поміщено на лікування до психіатричного закладу було неповне зясування дійсних обставин справи та істотне порушення кримінально-процесуальних вимог закону, які виключали можливість винесення такої постанови. Також колегією суддів встановлено і те, що викладена органами досудового слідства фабула діяння ОСОБА_1 не відповідає кваліфікації статті за якою кваліфіковано діяння останнього. В постановах про перекваліфікацію злочину та про направлення справи в суд не вказано яке саме майно викрав ОСОБА_1 та вартість такого майна, що є неприпустимим та свідчить про винесення органами досудового слідства документів з істотним порушенням норм КПК України.

Між тим, суд не піддає сумніву встановлене експертним висновком, а саме: те, що ОСОБА_1 страждає хронічним психічним захворюванням-шизофренією, параноїчної форми з вираженим емоційно-вольовим дефектом і не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, у період інкримінованих йому дій знаходився у хворобливому стані і не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Висновком стверджено, що останній потребує застосування примусових заходів медичного характеру-примусового лікування у психіатричній лікарні із звичайним наглядом /а.с.14/.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановленні рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи.

Крім того, до матеріалів справи долучено письмову розписку позивача від 27.04.2006 року, у якій останній добровільно надав згоду на госпіталізацію його до медичного закладу для обстеження та лікування /а.с.76/. Суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що вказану розписку підроблено працівниками КЗ «ЛОКПЛ», оскільки таке нічим не підтверджується. В силу вимог ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно ст. 25 Закону «Про психіатричну допомогу» особи, яким надається психіатрична допомога мають рівні права і свободи громадян, передбачені Конституцією України та іншими Законами України. Обмеження їх прав та свобод допускається у випадках, передбачених Конституцією та відповідно до законів України. П.4 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 03.06.2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» розяснено, що виходячи з принципу презумпції невинуватості у вчиненні злочину, закріпленого у ст..62 Конституції України ст..2КК України, ч.2 ст.15 КПК України, а також із сформульованого у ст..3 Закону України «про психіатричну допомогу» принципу презумпції психічного здоровя людини судам слід мати на увазі, що до набрання законної сили судовим рішенням про неосудність особи і застосування до неї примусових заходів медичного характеру вона не обмежується у правах якими наділена Конституцією України та іншими законами України.

Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної(немайнової) шкоди.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Виходячи із встановлених судом обставин та норм закону, суд не вбачає порушення відповідачем охоронюваних законом прав позивача та вчинення відповідачем неправомірних дій, які могли спричинити моральні страждання та переживання. Докази, якими позивач обґрунтовував свої вимоги спростовуються встановленим судом та не знаходять підтвердження матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 11, 59, 60, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівської обласної державної клінічної психіатричної лікарні про стягнення моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ванівський Ю.М.