Лугинський районний суд Житомирської області
Справа № 281/223/14-ц
Провадження по справі 2/281/144/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2015 року смт. Лугини

Лугинський районний суд Житомирської області

в складі: головуючого-судді Шуляк Л.А.

при секретарі Бовсуновському І.М.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представників відповідача ОСОБА_2

ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Лугини справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_4 Лугини" про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, відшкодування майнової та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив зобовязати ТОВ ОСОБА_4 Лугини звільнити самовільно зайняту ділянку площею 1,9325 га, яка розташована за межами населеного пункту на території Кремненської сільської ради Лугинського району і належить йому на праві приватної власності та повернути цю земельну ділянку в тому стані, що був на момент самовільного захоплення; відновити та встановити межові знаки та стягнути на його користь 37359,75 грн. грошової компенсації втраченого доходу (упущена вигода) від примусового невикористання власної земельної ділянки за період з травня 2012 року по лютий 2014 року, 20 000 грн. моральної шкоди і 817,20 грн. понесених судових витрат по сплаті судового збору.

Зазначені вимоги позивача обґрунтовуються посиланням на те, що він являється власником земельної ділянки розміром 1,9325 га, яка відноситься до земель сільськогосподарського призначення та за цільовим призначенням підлягає використанню для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

У травні 2012 року його земельну ділянку було самовільно зайнято ТОВ ОСОБА_4 Лугини. Вказаним підприємством було проведено поверхневий обробіток землі шляхом оранки ґрунту і посіяно кукурудзу. При цьому договору оренди земельної ділянки між ним та ТОВ ОСОБА_4 Лугини укладено не було, крім того він попереджав відповідача, що буде особисто використовувати належну йому земельну ділянку. В звязку з тим, що відповідач переорав його земельну ділянку він не зміг засіяти її зерновими і вартість втраченого доходу від вимушеного невикористання земельної ділянки складає 37359,75 грн.

Також відповідач під час обробітку його земельної ділянки знищив межові знаки, які ОСОБА_1 просить відновити та встановити.

Вважає, що такими неправомірними діями відповідач заподіяв йому також моральну шкоду.

Позивач в судовому засідання позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що спірну земельну ділянку він отримав у спадщину після смерті матері в травні 2012 року. До цього на цій ділянці він косив сіно. Після отримання спадщини він звернувся з заявою до ПП Граундплюс про виготовлення технічної документації із землеустрою з метою винесення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 1,9324 га для ведення сільськогосподарського виробництва та встановлення межових знаків, що було зроблено ПП "Граундплюс". При самовільному зайнятті його земельної ділянки відповідач пошкодив зазначені межові знаки.

Представники відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували у повному обсязі, зазначаючи про те, що ТОВ ОСОБА_4 Лугини самовільно не займало земельну ділянку позивача, цей факт не доводиться наявними у справі матеріалами. Так, на їх думку, перевірка, яка проводилась інспекторами Державної інспекції сільського господарства в Житомирській області, проведена з порушеннями вимог законодавства, зокрема ТОВ "ОСОБА_4 Лугини" не було повідомлено про її проведення. Акт, який складений за результатами перевірки містить невідповідності в частині визначення площі земельної ділянки щодо якої встановлено самовільне зайняття, незрозуміло яким чином інспектори визначили місце розташування земельної ділянки.

Допитаний в судовому засіданні представник відділу Держземагенства у Лугинському районі ОСОБА_5 пояснив, що на земельній ділянці позивача у 2012 році не встановлювались межові знаки, технічна документація із землеустрою з метою винесення меж земельної ділянки в натурі гр.ОСОБА_1 надавалась позивачем, проте у зв'язку із недоліками у її складанні поверталась на доопрацювання і лише у 2015 році її було прийнято відділом.

Заслухавши пояснення позивача, представників відповідача, свідка та дослідивши інші докази по справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Щодо вимог про звільнення та повернення самовільно зайнятої відповідачем земельної ділянки з приведенням у придатний для використання стан слід зазначити слідуюче.

Згідно із державним актом серії ЖТ №055349 від 26.01.2003 року земельна ділянка площею 1,9325 га, яка розташована на території Кремненської сільської ради Лугинського району Житомирської області належала на праві приватної власності ОСОБА_6, яка померла 07.11.2007 року.

Відповідно до свідоцтва про право спадщини за законом від 08.05.2012 року №145 спадкоємцем майна (земельної ділянки) померлої є її син ОСОБА_1.

Згідно ст.152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Представники відповідача заперечують факт самовільного використання ТОВ "ОСОБА_4 Лугини" земельної ділянки, належної ОСОБА_1

За клопотанням позивача в судовому засіданні було заслухано звукозапис судового засідання 25.09.2014 року, коли директор ТОВ "ОСОБА_4 Лугини" ОСОБА_2 надавав пояснення, де останній повідомив, що земельна ділянка позивача оброблялась підприємством. Натомість у судовому засіданні 24.07.2015 року ОСОБА_2 не підтвердив своїх пояснень, зазначивши, що не міг точно визначити яка саме земельна ділянка оброблялась підприємством.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги в цій частині позивач ОСОБА_1 посилався на те, що факт самовільного зайняття земельної ділянки був встановлений ще у 2012 році. У якості доказів позивачем було надано копії актів від 10.06.2012 року та 08.07.2013 року, складених головою земельної комісії Лугинської районної ради ОСОБА_7, депутатом Кремнянської сільської ради ОСОБА_8, жителем с.Кремно ОСОБА_9 (в акті від 08.07.2013 року ОСОБА_10В.).

Відповідно до статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, серед іншого, належить здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.

Суд критично оцінює дані акти, оскільки дані особи не були наділені повноваженнями проводити перевірку та встановлювати факт самовільного зайняття земельної ділянки, яка належить на праві власності позивачу, тобто не належить до земель комунальної власності.

Відповідно до п.1.1 Порядку планування та здійснення контрольних заходів з питань перевірки стану дотримання субєктами господарювання вимог земельного законодавства, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.02.2013 № 132 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 березня 2013 р. за № 412/22944 (далі Порядок) державний нагляд (контроль) з питань перевірки стану дотримання суб'єктами господарювання вимог земельного законодавства здійснюється Державною інспекцією сільського господарства України та її територіальними органами.

В ході перевірки, проведеної інспекторами Державної інспекції сільського господарства в Житомирській області ОСОБА_11 та ОСОБА_12 встановлено, що станом на 15.10.2013 ТОВ "ОСОБА_4 Лугини" використовує земельну ділянку орієнтованою площею 0,76 га за межами населеного пункту Кремнянської сільської ради Лугинського району (обмір земельної ділянки проведено мірною стрічкою), проведено посів кукурудзи. Земельна ділянка належить на праві власності ОСОБА_1, ТОВ "ОСОБА_4 Лугини" використовує її без державної реєстрації права оренди земельної ділянки, що відповідно до ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" також свідчить про факт самовільного зайняття земельної ділянки. За результатами перевірки складено акт обстеження земельної ділянки №192/18 від 15.10.2013 року, який відповідає вимогам п.6.6 Порядку.

Позапланова перевірка проводилась інспекторами Державної інспекції сільського господарства в Житомирській області на підставі звернення ОСОБА_1, що відповідає п.3.2 Порядку.

Вимог щодо особливостей проведення обміру та встановлення місця розташування земельної ділянки Порядком не передбачено.

Перед здійсненням позапланового заходу інспекційний орган інформує у разі можливості субєкта господарювання про його проведення (п.3.6 Порядку).

Відповідно до змісту ст.10 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» суб'єкт господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) має право оскаржувати в установленому законом порядку неправомірні дії органів державного нагляду (контролю) та їх посадових осіб.

Враховуючи, що відповідач не оскаржував у встановленому порядку дії інспекторів Державної інспекції сільського господарства в Житомирській області під час проведення вказаної перевірки, відсутні підстави для висновку про їх неправомірність.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем відсутні орендні правовідносини щодо земельної ділянки, належній ОСОБА_1, також такі відносини були відсутні і між попереднім власником та спадкодавцем цієї ділянки ОСОБА_6 та відповідачем.

На підставі ст. 211 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи несуть цивільну відповідальність за порушення земельного законодавства, а саме: за самовільне зайняття земельної ділянки.

Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (ст.212 ЗК України).

За таких обставин, факт самовільного зайняття земельної ділянки позивача відповідачем площею 0,76 га встановлений та зафіксований належним чином у 2013 році, а тому суд приходить до висновку, що позов в частині звільнення та повернення самовільно зайнятої ділянки із приведенням у придатний для використання стан підлягає частковому задоволенню, а саме щодо 0,76 га земельної ділянки.

Щодо вимог позивача про зобов'язання відповідача відновити межові знаки слід зазначити наступне.

Згідно Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів №376 від 18.05.2010 року (далі Інструкція) для встановлення фактичного місцезнаходження та меж земельної ділянки необхідно винести земельну ділянку в натурі (на місцевості).

Перелік документів, який обовязковий при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі закріплений п.2.8 Інструкції.

Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою (п.3.12 Інструкції).

Передача межових знаків на зберігання власнику (користувачу) земельної ділянки здійснюється за актом прийомки-передачі межових знаків на зберігання (п.3.14 Інструкції).

Отже, доказом встановлення межових знаків є акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, складений за участю виконавця, власника (користувача) земельної ділянки та власників (користувачів) суміжних земельних ділянок.

Позивачем двічі надавалась до суду технічна документація із землеустрою з метою винесення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр.ОСОБА_1 - при зверненні до суду як додаток до позовної заяви та 25.03.2015 року при зверненні до суду касаційної інстанції.

У наданій вперше технічній документації міститься акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, який не містить дати та складений за участю землевласника ОСОБА_1 та представника Кремнянської сільської ради ОСОБА_13

За клопотанням позивача в судовому засіданні було заслухано звукозапис судового засідання 22.10.2014 року, коли проводився допит свідка ОСОБА_13, де останній повідомив, що не був присутній при встановленні межових знаків та передачі їх на зберігання, акт підписав на прохання позивача.

Враховуючи, що акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання складено з порушенням Інструкції, суд не приймає його у якості доказу встановлення та передачі межових знаків на зберігання позивачу.

Що стосується іншого акта прийомки-передачі межових знаків на зберігання, який датований 04.06.2012 року та був наданий позивачем пізніше слід зазначити наступне.

Як вбачається із змісту даного акту його підписано представником ПП "Граундплюс", землевласником та власниками суміжних земельних ділянок.

Як вказувалось вище представник відділу Держземагенства в Лугинському районі підтвердив, що технічна документація поверталась позивачу на доопрацювання, в тому числі і у зв'язку із невідповідністю акта прийомки-передачі межових знаків. Доопрацьований акт було надано лише у 2015 році.

Позивач у судовому засіданні не заперечував, що даний акт було підписано суміжними землекористувачами не у 2012 році, як зазначено у акті, а значно пізніше.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що даний акт, хоча і датований 2012 роком, був складений при доопрацюванні технічної документації у 2015 році, отже не може бути належним доказом того факту, що у 2012 році на земельній ділянці позивача були встановлені межові знаки.

З огляду на те, що встановлення межових знаків на земельній ділянці позивача не підтверджено належними доказами, відсутні підстави стверджувати, що відповідач знищив ці межові знаки у результаті самовільного зайняття земельної ділянки, а тому у позові в частині зобов'язання відповідача відновити межові знаки слід відмовити.

Щодо позовних вимог про стягнення упущеної вигоди слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа якій завдано збитки в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У випадках самовільного зайняття земельних ділянок шкода відшкодовується відповідно до статей 211, 212 ЗК, статей 22, 623, 1166, 1172, 1192 ЦК особами, що її заподіяли (п.12 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 16.04.2004 року). Вирішуючи спори про відшкодування власникам землі й землекористувачам шкоди, заподіяної самовільним зайняттям земельних ділянок та іншими порушеннями земельного законодавства, суди мають виходити з того, що відповідно до ст. 156 ЗК, ст. 1166 ЦК така шкода відшкодовується у повному обсязі.

Враховуючи, що право позивача на використання належної йому земельної ділянки було порушено відповідачем в результаті самовільного використання земельної ділянки, у позивача виникли підстави для відшкодування завданих йому збитків.

Державною інспекцією сільського господарства в Житомирській області проведено розрахунок розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, яка становить 533,70 грн. (розрахунок №182 від 18.10.2013 року), проте позивач з вимогою про її стягнення не звертався, а заявив вимогу про стягнення втраченого доходу (упущеної вигоди).

Відповідно до приписів статті 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані.

Цивільним кодексом передбачені певні додаткові умови відшкодування збитків у вигляді втраченої вигоди, або фактори, які впливають на розмір втраченої вигоди, які повинні враховуватися і учасниками господарських відносин. Так, відповідно до ч. 4 ст. 623 ЦК при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) повинні враховуватися заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Ця норма зобов'язує кредитора своєчасно отримувати докази щодо здійснення конкретних заходів для забезпечення отримання доходів (укладення відповідних договорів, підготовки виробничого обладнання, приміщень, складів тощо). Це положення орієнтує потерпілу сторону на необхідність доведення фактів, які б підтверджували, що потерпілий кредитор дійсно планував отримати відповідні доходи, все зробив для їх отримання, мав для цього всі можливості і неодмінно отримав би такий доход, якби договір був виконаний належним чином.

Судом встановлено, що вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди за період з травня 2012 року по лютий 2014 року базуються на розрахунку можливого прибутку у разі використання спірної земельної ділянки для вирощування кукурудзи.

При цьому в основу розрахунку покладено розмір прибутку кукурудзи з одного гектару за 2012-2013 роки, яка була озвучена директором ТОВ "ОСОБА_4 Лугини" ОСОБА_2 у газеті "Промінь" від 01.02.2013 року та головним агрономом ТОВ "ОСОБА_4 Лугини" ОСОБА_14 у газеті "Промінь" від 22.11.2013 року. Середньопрогнозовану ціну врожаю кукурудзи взято на підставі аналізу мінімальних та максимальних інтервенційних цін, цін на внутрішніх елеваторах, які вказані на офіційних сайтах Аграрної біржі та Мінагрополітики.

Розмір шкоди, заподіяної порушеннями земельного законодавства, визначається з урахуванням витрат на відновлення родючості землі, а також доходів, які власник землі або землекористувач міг би одержати при використанні земельної ділянки і які він не одержав за час до приведення землі у стан, придатний для її використання за цільовим призначенням, або до повернення самовільно зайнятої ділянки.

Зокрема, при самовільному зайнятті ріллі на користь землекористувача (власника) стягується вартість неодержаних сільськогосподарської продукції чи сіна, обчислена за ринковими цінами, з урахуванням середньої врожайності певної культури в господарстві, за винятком витрат виробництва, пов'язаних зі збиранням урожаю, а також витрат на відновлення якості земель відповідно до їхнього призначення (п.12 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 16.04.2004 року).

Як вбачається із інтервю головного агронома ТОВ "ОСОБА_4 Лугини" ОСОБА_14 у газеті "Промінь" від 22.11.2013 року, на яке посилався позивач, на один гектар кукурудзяного поля підприємство вкладає порядка 6-7 тисяч гривень від підготовки площі, посіву і до збирання включно. При ціні в 1200-1400 гривень за тонну урожайність 5-6 тонн відшкодовує лише затрати, адже до них треба додати ще й сушку зерна на елеваторі.

Водночас в розрахунках позивача не враховано витрати, які мав понести позивач, сіючи та збираючи на своїй земельній ділянці кукурудзу.

Також розрахунок проведено за період з травня 2012 року по лютий 2014 року, тоді як зазначалось вище, факт самовільного використання земельної ділянки встановлено лише у 2013 році.

Крім того, в судовому засіданні позивач повідомив, що на належній йому земельній ділянці мав сіяти овес, а не кукурудзу.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В порядку ст.10 ЦПК України судом було розяснено позивачу його право уточнити свої позовні вимоги та надати інший розрахунок упущеної вигоди чи подати клопотання про призначення судової експертизи для визначення її розміру, проте позивач таким правом не скористався.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необґрунтованість належними доказами позовних вимог про стягнення з відповідача упущеної вигоди у розмірі 37359,75 грн. за період з травня 2012 року по лютий 2014 року, а тому відмовляє у позові в цій частині.

Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди слід зазначити наступне.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у приниженні честі, гідності, у порушенні права власності (п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди").

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Серед іншого, враховуються стан здоров'я потерпілого, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п.9 вказаної Постанови).

Враховуючи, що відповідачем було самовільно зайнято частину земельної ділянки позивача, чим позбавлено його можливості використовувати земельну ділянку за призначенням, тобто порушено право власності позивача на земельну ділянку, що призвело до того, що останній неодноразово звертався до різних інстанцій за відновленням свого порушеного права, що завдавало йому душевних страждань, приниження його честі і гідності, то суд, виходячи із засад розумності та справедливості, вважає, що позивачу такими діями відповідач заподіяв моральну шкоду і вона підлягає стягненню в розмірі чотирьох тисяч гривень.

Судові витрати відповідно до ст.88 ЦПК України присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись, ст.ст.12,125,126,152,212 Земельного Кодексу України, 22,23,623,1166,1167 Цивільного кодексу України, ст.ст.10,60,88,209,212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_4 Лугини" про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, відшкодування майнової та моральної шкоди задовольнити частково.

Зобовязати ТОВ "ОСОБА_4 Лугини" звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,76 га, яка розташована за межами населеного пункту Кремненської сільської ради Лугинського району і належить на праві приватної власності ОСОБА_1.

Зобовязати ТОВ "ОСОБА_4 Лугини" повернути ОСОБА_1 самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,76 га, яка розташована за межами населеного пункту Кремненської сільської ради Лугинського району та привести її у придатний для використання стан.

Стягнути з ТОВ "ОСОБА_4 Лугини" на користь ОСОБА_1 4000 (чотири тисячі) грн. моральної шкоди.

Стягнути з ТОВ "ОСОБА_4 Лугини" на користь ОСОБА_1 517 (п'ятсот сімнадцять) грн. 20 коп. витрат на оплату судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга до апеляційного суду Житомирської області на рішення суду подається через Лугинський районний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 28 липня 2015 року.

Суддя Л. А. Шуляк