Єдиний унікальний номер 233/1621/15-ц Номер провадження 22-ц/775/211/2015
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2015 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого Маширо О.П.

суддів Жарової Ю.І., Санікової О.С.

при секретарі Будюк Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Артемівську цивільну справу по апеляції Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду від 22 травня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и в :

До апеляційного суду звернувся представник банку з апеляційною скаргою на заочне рішення суду, яким позовні вимоги банку були задоволені частково: суд стягнув з відповідачки на користь банку заборгованість за кредитом у сумі 8 247 грн. 79 коп., штраф у сумі 412 грн. 38 коп. та судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп.

В іншій частині позовних вимог судом було відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що 20 вересня 2010 року ОСОБА_1 уклала з банком договір про отримання кредиту у розмірі 14 600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У подальшому умови кредитування були змінені, сума кредитного ліміту була зменшена з 14 600 грн. до 8 250 грн., що підтверджується наданим розрахунком боргу.

Строк дії кредитної картки встановлений до серпня 2014 року.

Суд першої інстанції встановив, що Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи на обслуговування картки, долучені до справи, не можуть бути визнані як складові частини укладеного кредитного договору, оскільки вони не містять необхідних умов, а саме: дату складання, найменування сторін, зокрема, прізвище позичальника, підписи, у тому числі, позичальника, тощо.

Відмовляючи позивачеві у стягненні заборгованості по відсотках, суд вказав, що згідно з наданим розрахунком відсотки банком нараховувались за період з 20 вересня 2010 року по 01 вересня 2014 року, виходячи з узгодженої ставки у розмірі 30% річних або 2,5% на місяць, а з 01 вересня 2014 року по 28 лютого 2015 року за ставкою 2,9% на місяць або 34,8% річних, хоча збільшення процентної ставки за користування кредитними коштами сторони у встановленому законом порядку не узгоджували.

При цьому, суд першої інстанції вказав, що надати розрахунок заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом, виходячи з узгодженої ставки, представник позивача відмовився, пославшись на відсутність такої можливості, як відмовився і від запропонованого судом проведення судової експертизи.

Оскільки позивач не підтвердив належними доказами свої вимоги у наведеній частині позову, суд відмовив банку у стягненні з відповідачки на користь кредитної установи заборгованість по процентах за користування кредитними коштами.

Крім того, у своєму розрахунку заборгованості позивач вказав, що борг по сплаті пені і комісії становить загальною сумою 1 100 грн., тобто вказані нарахування не розмежовані по видах, що унеможливлює перевірку судом першої інстанції правильності розрахунку такого боргу.

Що стосується штрафу та пені за несвоєчасну сплату кредитних коштів, то судом першої інстанції було встановлено, що укладеним договором передбачена сплата штрафу у розмірі 5% від суми заборгованості, а також 500 грн. одноразово.

Оскільки відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а штраф та пеня є одним видом відповідальності неустойкою, суд стягнув з відповідачки штраф у розмірі 5% від суми заборгованості, тобто 412 грн. 38 коп.

В апеляційній скарзі представник банку просить рішення суду змінити в частині відмови у позові щодо стягнення процентів, штрафів, пені (комісії) та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки вважає, що рішення суду в цій частині ухвалене з порушенням вимог матеріального і процесуального права.

Так, суд не прийняв до уваги, що договір про надання кредитних коштів був підписаний обома сторонами, тобто позичальниця погодилась з усіма умовами договору.

До того ж, суд не повно дослідив надані банком докази, тому зробив неправильний правовий висновок.

Сторони до апеляційного суду не з»явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

У відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін та їх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, рішення суду залишити без змін, з таких підстав.

У відповідності до вимог ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто ухваленим у відповідності до вимог процесуального судочинства на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На думку апеляційного суду оскаржуване судове рішення відповідає вимогам процесуального і матеріального закону, тому підстав для його скасування немає.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції всебічно, повно і об"єктивно дослідив надані сторонами докази, правильно встановив фактичні обставини справи та зробив правильні правові висновки про те, що вимоги позивачки не ґрунтуються на законі.

У рішенні наведені відповідні мотиви, з яких суд його ухвалив. Ці мотиви не суперечать закону та не спростовуються доводами скарги.

У суді першої інстанції при розгляді справи та дослідженні наданих сторонами доказів було запропоновано представнику банківської установи надати чіткий і зрозумілий розрахунок нарахованих відсотків за користування кредитними коштами. Проте представник позивача заявив, що зробити такий розрахунок технічно неможливо.

У відповідності до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог в частині нарахованих банком відсотків, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції було обгрунтовано відмовлено банку у задоволенні вимог в цій частині позову через недоведеність позову.

Усі інші доводи апеляційної скарги також були предметом дослідження у суді, на правильність висновків суду вони не впливають та зроблених судом правових висновків не спростовують, тому апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити як безпідставну, рішення суду як таке, що відповідає вимогам закону, залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду від 22 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: