Справа № 463/4016/14 Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/1629/15 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Тропак О.В., Федоришина А.В.

з участю секретаря Іванової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 3 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, з участю третіх осіб: Львівської обласної громадської організації інвалідів «Інститут соціально-правових технологій», Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання права власності на нерухоме майно,-

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання за кожним із сторін права власності на ? ідеальну частину приміщень першого поверху загальною площею 215 кв.м в адміністративному будинку АДРЕСА_1, а саме на: коридор під інд. 1 площею 15,8 кв. м, коридор під інд. 2 площею 44,5 кв. м, службове приміщення під інд. 3 площею 102,5 кв. м, кабінет під інд. 4 площею 11,8 кв. м, кабінет під інд. 5 площею 15,7 кв. м, підсобне приміщення під інд. 6 площею 1,8 кв., кабінет під інд. 7 площею 12 кв. м, санвузол під інд. 8 площею 5,6 кв.м, санвузол під інд. 9 площею 5,3 кв. м.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що у зв'язку його виходом з числа учасників ТзОВ «РК-Центр», він набув разом із відповідачем та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності 16/100 комплексу будівель по АДРЕСА_1. В подальшому співвласниками було укладено договори про зміну форми власності і дарування частини нерухомого майна, внаслідок яких станом на 2003 рік сторони були співвласниками по 1/3 частини виділених їм у власність будівель за вищевказаною адресою, які складалися із приміщень під інд. 1 площею 101,5 кв. м, під інд. 2 площею 15,6 кв. м, під інд. З площею 11,7 кв. м, під інд. 4 площею 11,9 кв. м, під інд. 5 площею 12,3 кв. м, під. інд. 6 площею 16, 4 кв. м, під інд. 7 площею 17 кв. м, під інд. III площею 20,4 кв. м, а також приміщення під інд. І площею 32,8 кв. м, яке знаходилось у спільному користуванні з ТзОВ «РК-Центр». Зазначає, що у 2006 році без отримання його згоди як співвласника, відповідачем спільно з ТзОВ «РК-Центр» проведено внутрішнє переобладнання приміщень. На підставі розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 19 грудня 2006 року № 2163 дозволено експлуатацію переобладнаного будинку № 46-Д та затверджено висновок ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визначення ідеальних часток між співвласниками. Розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 29 грудня 2006 року № 2279 право власності на частину вищевказаного адміністративного будинку було оформлено за ТзОВ «РК-Центр». Вказує, що після перепланування приміщень в будинку він виявив бажання оформити право власності на належну йому на праві власності частину переобладнаних приміщень, проте йому було відмовлено у зв'язку з тим, що як розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 19 грудня 2006 року № 2163, так і висновком ОКП ЛОР «БТЇ та ЕО» від 30 жовтня 2006 року було визначено лише ідеальну частку 21/50, яка належала йому та відповідачу, і не вказано, що таке майно належить їм у рівних частках. Просить позов задовольнити.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 3 грудня 2014 року позов задоволено. Ухвалено визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право спільної часткової власності в рівних частинах по ? на приміщення першого поверху в адміністративному будинку АДРЕСА_1, а саме: коридор під інд.1 площею 15,8 м.кв., коридор під інд.2 площею 44,5 м.кв., службове приміщення під інд.3 площею 102,5 м.кв., кабінет під інд.4 площею 11,8 м.кв., кабінет під інд.5 площею 15,7 м.кв., підсобне приміщення під інд.6 площею 1,8 м.кв., кабінет під інд.7 площею 12,0 м.кв., санвузол під інд.8 площею 5,6 м.кв., санвузол під інд.9 площею 5,3 м.кв., загальною площею 215,0 м.кв. Проведено розподіл судових витрат.

Рішення оскаржив ОСОБА_2, посилаючись на необґрунтованість та незаконність рішення, яке підлягає скасуванню з підстав порушення норм матеріального та процесуального права. В апеляційній скарзі просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове рішення про відмову в позові. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що, задовольняючи позов про визнання права власності в порядку ст. 392 ЦК України, суд першої інстанції прийшов до висновку, що між сторонами наявний спір про право власності та відсутня можливість його позасудового врегулювання, що підтверджується відповіддю Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 20 січня 2014 року про неможливість внесення змін в розпорядження № 2163 від 19 грудня 2006 року, поясненнями представника третьої особи, а також позицією відповідача, який, не заперечуючи право власності позивача на спірні приміщення, не дає своєї згоди, як співвласник, для проведення державної реєстрації. Апелянт вважає, що, задовольняючи позов про визнання права власності, суд не врахував відсутності предмету спору, адже відповідно до ст. 392 ЦК України, яка безпідставно була застосована судом першої інстанції, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Проте право власності ним (апелянтом) чи будь-якими іншими особами не оспорювалося. Відсутні обставини, які б вказували на втрату документів, які засвідчують право власності на об'єкт нерухомості. Лист Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 20 січня 2014 року є лише відповіддю на адвокатський запит представника позивача про можливість внесення змін до розпорядження №2136 шляхом доповнення його словами «по 21/100 частині кожному», а не зверненням співвласника (ОСОБА_3.) про видачу свідоцтва про право власності. На дані обставини звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 2 липня 2014 року по даній справі, скасовуючи рішення попередніх інстанцій. Крім того вищий суд зазначив, що неоформлення позивачем права власності в установленому порядку не є підставою для визнання за ним права власності з підстав, передбачених ст. 392 ЦК України у судовому порядку. Також, як вбачається з даного листа, Личаківська районна адміністрація вказала, що зміни в розпорядження №2163 неможливо внести в позасудовому порядку, проте не виключила можливість звернення до суду з цим питанням. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» орган державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 9 цього Закону державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. Співвласники майна згідно розпорядження №2163 можуть зареєструвати своє право власності на майно, проте з такими пропозиціями до нього (апелянта) позивач особисто не звертався. Відповідно до ч. 4 ст. 355 ЦК України спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частиною 1 ст. 357 ЦК України передбачено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Позивач всупереч встановленому порядку реєстрації прав на нерухоме майно, звернувся до суду для визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, коли підстави для такого звернення відсутні.

Представник позивача, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, просить апеляційну скаргу відхилити, рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог; колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, оскільки суд першої інстанції зробив свої висновки без належних підстав, справу вирішено без достатньої перевірки обґрунтованості позовних вимог; висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим на підставі повної і всебічної перевірки доказів, їх дослідження і правильної оцінки; тому з висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до ст.ст. 10, 59-61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.3, ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що у відповідності до розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради №258 від 25 лютого 2002 року (т.1 а.с.11) адміністративній будівлі «Г-2» на вулиці Польовій у м. Львові присвоєно окремий будинковий номер №46-Д.

Висновком Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 21 травня 2002 року визначено ідеальні долі між співвласниками адміністративного корпусу «Г-2» будинку АДРЕСА_1. Співвласниками надано як правовстанолючий документ нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 1 грудня 1999 року. Відповідно до вказаного висновку ТзОВ «РК - Центр» відчужуються на першому поверсі приміщення:1/101,5 кв.м, 2/15,6 кв.м, 3/11,7 кв.м, 4/11,9 кв.м, 5/12,3 кв.м, 6/16,4 кв.м, 7/16,0 кв.м, Ш/20,4 кв.м; що складають 16% до всього будинку або 16/100 ідеальних частин; ТзОВ «РК-Центр» залишаються приміщення на першому поверсі: П/13,4 кв.м, на другому поверсі: І/13,7 кв.м, П/16,7 кв.м, Ш/21,0 кв.м, 8/33,9 кв.м, 11/26,6 кв.м,12/16,6 кв.м, 13/16,4 кв.м,14/32,6 кв.м, 15/16,2 кв.м, 16/11,2 кв.м, 17/11,1 кв.м, 18/12,1 кв.м,19/11,8 кв.м,20/2,2 кв.м,21/5,9 кв.м, 22/2,7 кв.м, що складають 20% до всього будинку, або 20/100 ідеальних частин; у спільному користуванні співвласників залишається приміщення 1/32,8 кв.м (т.1 а.с.4).

Розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради №1315 від 26 вересня 2002 року затверджено висновок міжвідомчої комісії від 10 вересня 2002 року про визначення ідеальних долей між співвласниками ТзОВ «РК-Центр». Установлено, що співвласники ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_5 займають приміщення, що складають 16% або 16/100 ідеальних частин; ТзОВ «РК-Центр» займає приміщення, що складають 20% або 20/100 ідеальних частин. У спільному користуванні співвласників залишається приміщення площею 32,8 кв.м на першому поверсі (т.1 а.с.5).

Розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради №23 від 9 січня 2003 року вирішено оформити та видати свідоцтва про право власності співвласникам приміщення та зобов'язано їх зареєструвати це право. Такі свідоцтва видано 9 січня 2003 року (т.1 а.с.6-7).

1 квітня 2003 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_6, який діяв від імені ОСОБА_5, уклали нотаріально посвідчений договір про зміну форми власності. За цим договором вони змінили форму власності на 16/100 частин будівлі із спільної сумісної на спільну часткову (по 1/3 частині кожному (т.1 а.с.8).

Цього ж дня, відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування, ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_2 і ОСОБА_3 прийняли в дар в рівних частках 1/3 з 16/100 ідеальних частин будівлі (т.1 а.с.9). 11 квітня 2003 року вони зареєстрували своє право власності на 1/6 частку кожен із 16/100 ідеальних частин адміністративного корпусу «Г-2» площею 196,5 кв.м (т.1 а.с.10).

В приміщеннях адміністративного корпусу «Г-2» проведено переобладнання.

30 жовтня 2006 року Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки виготовлено висновок про визначення ідеальних долей будинку АДРЕСА_1 між співвласниками Відповідно до цього висновку ОСОБА_2 і ОСОБА_3 займають такі приміщення: на першому поверсі коридор 1/15,8 кв.м, коридор 2/44,5 кв.м, службове 3/102,5 кв.м, кабінет 4/11,8 кв.м, кабінет 5/15,7 кв.м, підсобне 6/1,8 кв.м, кабінет 7/12,0 кв.м, санвузол 8/5,6 кв.м, санвузол 9/5,3 кв.м, що складають 0,42% до всього будинку або 21/50 ідеальну частину. ТзОВ «РК-Центр» займає такі приміщення: на першому поверсі коридор 10/16,5 кв.м, сходову 11/13,4 кв.м; на другому поверсі сходову 12/13,1 кв.м, коридор 13/18,8 кв.м, коридор 14/22,4 кв.м, торговий зал 15/86,4 кв.м, кабінет 17/33,4 кв.м, кабінет 18/15,9 кв.м, кабінет 20/35,8 кв.м, санвузол 21/8,3 кв.м, санвузол 22/2,6 кв.м, що складають 0,58 % до всього будинку або 29/50 ідеальних частин (т.1 а.с.13).

Розпорядженням Личаківської районної адміністрації № 2163 від 19 грудня 2006 року затверджено висновок міжвідомчої комісії, висновок бюро технічної інвентаризації від 30 жовтня 2006 року та надано дозвіл співвласникам експлуатувати приміщення адміністративного корпусу «Г-2» після самовільно здійсненого перепланування. Зобов'язано співвласників внести зміни в технічну документацію та звернутися у відділ приватизації для оформлення свідоцтв про право власності (т.1 а.с.12).

Скориставшись своїм правом, ТзОВ «РК-Центр» звернулося до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради та 29 грудня 2006 року отримало свідоцтво про право власності на 29/50 ідеальних частин адміністративного будинку АДРЕСА_1. Державну реєстрацію проведено 25 січня 2007 року (т.1 а.с.14).

Докази про те, що інші співвласники цього будинку порушували питання про видачу їм свідоцтва про право власності на іншу частину адміністративного будинку АДРЕСА_1 не надано.

Це дає підстави вважати, що право позивача на спірні приміщення не оспорюється і не є таким, що не визнається іншою особою. Позивач не звертався до компетентних органів про видачу свідоцтва про право власності, чи реєстрації такого права; у матеріалах справи відсутні будь-які відмови на такі звернення. Неоформлення позивачем права власності в установленому порядку не є підставою для визнання за ним права власності з підстав, передбачених ст. 392 ЦК України у судовому порядку.

У зв'язку з наведеним, не заслуговують на увагу доводи позивача ОСОБА_3 на обґрунтування своїх позовних вимог в частині, що йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності, оскільки згідно з правовстановлюючими документами сторони є власниками частини будинку № 46-Д на праві спільної часткової власності, а у висновку ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 30 жовтня 2006 року, а також розпорядженні Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 19 грудня 2006 року № 2163 не визначено, в яких частинах спірне нерухоме майно належить сторонам; у зв'язку з чим позивач просив визнати за ним та відповідачем право власності на спірні приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Пунктом 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що з урахуванням положень частини першої ст. 15 та ст. 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Частинами 1 та 4 ст. 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час виникненя спірних правовідносин) передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних міжнародних організацій, іноземних держав.

Згідно з п. 6.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтв про право власності місцевими органами виконавчої влади, органам місцевого самоврядування.

З 1 січня 2013 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводиться відносно на підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Позивач не звертався з питанням про реєстрацію відповідно до порядку, передбаченого цим Законом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що наявність спору між сторонами та відсутність можливості його позасудового врегулювання підтверджується відповіддю Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 20 січня 2014 року (т.1 а.с. 238) про неможливість внесення змін в розпорядження №2163 від 19 грудня 2006 року, поясненнями представника третьої особи, а також позицією відповідача, який не заперечуючи право власності позивача на спірні приміщення, не дає своєї згоди, як співвласник, для проведення державної реєстрації. З врахуванням цього, суд першої інстанції прийшов до висновку про під ставність позову, оскільки позивач, будучи співвласником нерухомого майна в рівних частинах з відповідачем (частини адміністративної будівлі на АДРЕСА_1) в адміністративному порядку позбавлений можливості оформити право власності на таке.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується.

Судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності. Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актом цивільного законодавства. Суд першої інстанції цього не врахував, у зв'язку з чим задовольнив позов про визнання права власності без законних на те підстав.

Виходячи з аналізу наявних у справі доказів щодо їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності; колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, що полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин.

Колегія суддів приходить до висновку, що в позові ОСОБА_3 належить відмовити.

Відповідно до вимог 88 ЦПК України в користь позивача не підлягають стягненню судові витрати. Тому в частині стягнення судових витрат оскаржуване судове рішення також підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст.88, 303, п.2 ч.І ст.307, ст.ст. 309, 313, ч.2 ст.314, ст.316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 3 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права спільної часткової власності в рівних частинах по ? на приміщення першого поверху в адміністративному будинку АДРЕСА_1, а саме: коридор під інд.1 площею 15,8 м.кв., коридор під інд.2 площею 44,5 м.кв., службове приміщення під інд.3 площею 102,5 м.кв., кабінет під інд.4 площею 11,8 м.кв., кабінет під інд.5 площею 15,7 м.кв., підсобне приміщення під. інд.6 площею 1,8 м.кв., кабінет під інд.7 площею 12,0 м.кв., санвузол під інд.8 площею 5,6 м.кв., санвузол під інд.9 площею 5,3 м.кв., загальною площею 215,0 м.кв.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий (підпис)

Судді (підписи)

З оригіналом згідно:

Судове рішення набрало законної сили

Суддя Т.І. Приколота

Дата оформлення

Помічник судді М.Б. Борачок