АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3674/15 Справа № 199/6451/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2015 року м. Дніпропетровськ

21 квітня 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Красвітної Т.П.

суддів: Ремеза В.А., Свистунової О.В.

при секретарі Видюковій Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Укрсиббанк", третя особа - ОСОБА_3, про захист прав споживача, визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства "Укрсиббанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом посилаючись на те, що 29 вересня 2008 року між нею та ПАТ «Укрсиббанк» було укладено кредитний договір за №0 на суму 200000,0 доларів США для придбання житлової нерухомості. В забезпечення виконання зобовязань того ж дня між сторонами було укладено договір іпотеки №0/0/2/З, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі під № 14448, відповідно до якого позивачка передала в іпотеку банку належне їй домоволодіння № 11 по вул. Дубовика у м. Дніпропетровську. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 29 вересня 2008 року був укладений договір поруки №231700, відповідно до умов якого він зобовязувався солідарно відповідати перед банком за повне та своєчасне виконання зобовязання ОСОБА_2 за кредитним договором. Позивач вважає, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме принципу рівності сторін. Договір не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, яким є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Крім того, несправедливими є умови кредитного договору щодо надання коштів в іноземній валюті, нарахування та сплата пені в гривневому еквіваленті, умови щодо збільшення в односторонньому порядку процентної ставки. Перед укладанням кредитного договору позивач не був ознайомлений з умовами отримання кредиту. Крім того в момент укладання кредитного договору передбачено наявність Правил споживчого кредитування позичальників АКІБ «Укрсиббанк», затверджені рішенням продуктово-тарифного комітету банку. П.п. 1.1.2 Договору, Правила після підписання Договору стають його невідємною частиною, п.п.1.1.3 зазначено, що Правила не підлягають підписанню. Однак в момент укладення кредитного договору з Правилами позичальника не було ознайомлено, підписано та не було передано на руки. Також у договорі відсутні такі обовязкові умови як, дострокове розірвання договору, відсутні права та обовязки Позичальника, форс-мажорні обставини, відповідальність сторін, фінансові ризики. Таким чином, на підставі викладеного та з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просила суд визнати договір про надання споживчого кредиту №0 від 29.09.2008 не дійсним з моменту його укладення; визнати недійсною невідємну частину договору про надання споживчого кредиту №0 від 29.09.2008 року Правила споживчого кредитування позичальників АКІБ «Укрсиббанк»; визнати договір поруки № 231700 від 29.09.2008 неукладеним; зобовязати приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку за договором іпотеки №0/0/2/З від 29.09.2008, який укладений між позивачем ОСОБА_2 та АКІБ «Укрсиббанк», а саме нерухоме майно: житловий будинок № 11 по вул. Дубовика у м. Дніпропетровську, який належить на праві власності ОСОБА_2; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та застосувати реституцію, зобовязавши АКІБ «Укрсиббанк» повернути ОСОБА_2 надмірно сплачену по договору про надання споживчого кредиту суму в розмірі 43066,24 доларів США у грошовій одиниці гривня, по курсу 15,445 (станом на 13.11.2014 на момент уточнення позовних вимог) суму 665175,30 грн.; у порядку ст. 637 та ст. 213 ЦК України розтлумачити п.10.3 та п. 10.15 Правил (договірних умов) споживчого кредитування позичальників АКІБ «Укрсиббанк».

ПАТ «Укрсиббанк» не погодився із позовом та звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29 вересня 2008 року в розмірі 113396,57 доларів США, що за курсом НБУ станом на 06.10.2014 становить 1468 377,73 грн. та судові витрати (а.с.103-106).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2015 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 відмовлено та задоволено зустрічний позов в повному обсязі, стягнуто солідарно з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь позивача ПАТ «Укрсиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 29 вересня 2008 року, яка виникла станом на 06 жовтня 2014 року та складається з наступного: 105172,70 доларів США, що в еквіваленті складає 1361886 грн. 45 коп., - заборгованість за кредитом, 8019,42 доларів США, що в еквіваленті складає 103843 грн. 86 коп., - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2647 грн. 42 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам, а всього - 1468377 грн. 73 коп.; з кожного з відповідачів за зустрічним позовом стягнуто на користь банку судовий збір у сумі по 1827,0 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у звязку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та задоволення її первісних позовних вимог і відмову у задоволенні зустрічного позову ПАТ «Укрсиббанк».

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи 21.04.2015 року апеляційним судом учасники процесу повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, що стверджується відповідною розпискою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.16 т. 2).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до положення ст. 303 ЦПК України, і заявлених позовних вимог, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 29 вересня 2008 року між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладено договір про надання споживчого кредиту з Правилами № 0, відповідно до якого банк надав позивачу кредит в розмірі 200000,00 доларів США на купівлю житлової нерухомості.

Згідно до п. 1.1.1. договору про надання споживчого кредиту з правилами № 0 підписуючи цей договір позичальник погоджується з викладеною у Правилах (договірних умовах) споживчого кредитування позичальників АКІБ «Укрсиббанк», затверджених рішенням Продуктово-тарифного комітету АКІБ «Укрсиббанк» (Протокол № 243 від 21.08.2008 року) із усіма змінами і доповненнями пропозицією банку надати позичальнику споживчий кредит, на умовах, встановлених в цьому договорі та Правилах.

Відповідно до п. 1.1.2 Правил, правила після підписання сторонами договору, стають його невідємною частиною. Підписуючи договір, сторони підтверджують, що досягли згоди за усіма істотними умовами договору, які викладені в цьому договорі та правилах.

У пункті 1.4 договору про надання споживчого кредиту з правилами №0 встановлено наступну черговість погашення заборгованості позичальника:

1) прострочені комісії (якщо буде мати місце прострочення),

2) строкові комісії,

3) прострочені проценти (якщо буде мати місце прострочення),

4) строкові проценти,

5) прострочена сума основного боргу (якщо буде мати місце прострочення),

6) строкова сума основного боргу,

7) штрафні санкції за договором,

8) повне або часткове дострокове погашення кредиту.

В порядку забезпечення виконання зобовязань 29 вересня 2008 року між ОСОБА_2 та банком було укладено договір іпотеки №0/0/2/З, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі під № 14448, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала в іпотеку банку належне їй домоволодіння № 11 по вул. Дубовика в м. Дніпропетровську.

Також в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 29 вересня 2008 року був укладений договір поруки №231700, відповідно до умов якого він зобовязувався солідарно відповідати перед банком за повне та своєчасне виконання зобовязання ОСОБА_2 за кредитним договором.

Місцевим судом правильно встановлено, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їхнє волевиявлення було вільним і відповідало власній внутрішній волі. Крім того, на момент укладення оспорюваного кредитного договору позичальник ОСОБА_2 не заявляла додаткових умов, щодо яких повинно бути досягнуто згоди. Таким чином, істотними умовами даного договору, відповідно до чинного законодавства, є лише ті, які сторони визначили за взаємною згодою укладаючи договір. Крім того, банком було видано кредит у повному обсязі у строки, зазначені в договорі, тобто свої обовязки він виконав належним чином.

Судом встановлено та визнано сторонами, що на час розгляду справи за тілом кредиту наявна переплата, а прострочка по відсоткам виникла з 30 квітня 2014 року, що підтверджується Таблицями 1-4 (довідки) загальної заборгованості за кредитним договором №0 від 29.09.2008 року (а.с.20-41 т. 2).

Крім того, у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позичальник ОСОБА_2 і представник банку зазначили, що погоджується із наявністю та розміром переплати за тілом кредиту, що стверджується журналом та звукозаписом судового засідання від 17.03.2015 року.

Однак, судом також встановлено, що ОСОБА_5 належним чином та у повному обсязі не виконує взяті на себе зобовязання за кредитним договором, у зв'язку з чим, станом на 06 жовтня 2014 року виникла заборгованість у загальному розмірі 1468377 грн. 73 коп., яка складається із: 105172,70 доларів США, що в еквіваленті складає 1361886 грн. 45 коп., -заборгованості за кредитом, 8019,42 доларів США, що в еквіваленті складає 103843 грн. 86 коп., - заборгованості по процентам за користування кредитом; 2647 грн. 42 коп. - пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам. Викладені обставини підтверджуються розрахунком заборгованості ОСОБА_5, станом на 06 жовтня 2014 року, копією кредитної справи, що долучені до матеріалів цивільної справи.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.202, ч.1 ст.203, ч.1 ст.205, ч.2 ст.207 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків; зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Згідно із ч.1 ст.638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитні правовідносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі; у кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобовязань позичальника, відсоткової ставки, порядок плати за кредит, обовязки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземні валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрі України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету.

Відповідно до п.2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, яке затверджене Постановою Правління НБУ №275 від 17 липня 2001 року та зареєстроване у Міністерстві юстиції України 21 серпня 2001 року за №730/5921 за наявності банковської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу НБУ банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

З огляду на зазначене вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року №3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; встановивши, що надання кредитів у валюті за наявності у банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України; обгрунтовано встановивши відсутність невідповідності умов кредитного договору загальним засадам цивільного законодавства, відсутність правових підстав для визнання кредитного договору недійсним, - місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 0.

Колегія зауважує, що факт підписання ОСОБА_2 кредитного договору та подальше його тривале належне виконання (з 2008 року) свідчать про згоду останньої з умовами даного договору, з положеннями Правил (договірних умов) споживчого кредитування позичальників АКІБ «Укрсиббанк», затверджених рішенням Продуктово-тарифного комітету АКІБ «Укрсиббанк» (Протокол № 243 від 21.08.2008 року), в тому числі і з умовою про отримання кредиту в доларах США.

Крім того, не підлягає задоволенню позовна вимога ОСОБА_2 про визнання неукладеним договору поруки №231700 від 29 вересня 2008 року, оскільки дана позивачка не є стороною зазначеного договору та твердження про непідписання вказаного договору поручителем є недоведеним.

Колегія звертає увагу, що місцевим судом оглянуто, представлений банком, оригінал договору поруки №231700 від 29 вересня 2008 року, який містить підпис поручителя ОСОБА_3, що стверджується журналом та звукозаписом судового засідання суду першої інстанції.

На виконання вимог ч.4 ст.10 ЦПК України, суд неодноразово розяснював право заявити клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, однак відповідне клопотання не заявлене. Поручитель ОСОБА_3 з позовом про оспорювання договору поруки до суду не звернувся.

Колегія наголошує, що до моменту укладення кредитного договору, банком було надано позивачу всю необхідну, достовірну та доступну інформацію за цим договором; умови договору відповідають вимогам діючого законодавства та волевиявленню сторін. Судом не встановлено порушень з боку банку прав позивача за первісним позовом, що передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», на який посилається ОСОБА_2 у своєму позові.

Зважаючи на відсутність правових підстав для визнання кредитного договору та Правил недійсними, а договору поруки неукладеним, - місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог про зобовязання приватного нотаріуса виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку за договором іпотеки №0/0/2/З від 29.09.2008, який укладений між позивачем ОСОБА_2 та АКІБ «Укрсиббанк», а саме нерухоме майно: житловий будинок № 11 по вул. Дубовика у м. Дніпропетровську, який належить на праві власності ОСОБА_2; а також про зобовязання АКІБ «Укрсиббанк» повернути ОСОБА_2 надмірно сплачену по договору про надання споживчого кредиту суму в розмірі 43066,24 доларів США у грошовій одиниці гривня, по курсу 15,445 (станом на 13.11.2014 на момент уточнення позовних вимог) суму 665175,30 грн.

Крім іншого, колегія звертає увагу, що приватний нотаріус не є відповідачем у даній справі.

Позовна вимога первісного позову про тлумачення п.10.3 та п. 10.15 Правил (договірних умов) споживчого кредитування позичальників АКІБ «Укрсиббанк» не підлягає задоволенню, оскільки є неналежним способом захисту, враховуючи положення ст. 16 ЦК України.

Вирішуючи питання щодо зустрічних позовних вимог банку, місцевий суд обгрунтовано виходив з того, що статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов»язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов»язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов»язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Виходячи з викладеного, правильно встановивши фактичні обставини справи, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з солідарно відповідачів за зустрічним позовом на користь банку заборгованості за кредитним договором №0 від 29 вересня 2008 року, яка виникла станом на 06 жовтня 2014 року, та складається з наступного: 105172,70 доларів США, що в еквіваленті складає 1361886 грн. 45 коп., - заборгованість за кредитом, 8019,42 доларів США, що в еквіваленті складає 103843 грн. 86 коп., - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2647 грн. 42 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам, а всього - 1468377 грн. 73 коп.

Безпідставними є доводи апелянта про неправильне вирішення місцевим судом питання щодо розподілу судових витрат. На підставі ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» місцевий суд правомірно стягнув з кожного з відповідачів за зустрічним позовом на користь банку судовий збір у сумі по 1827,0 грн.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням викладеного вище, вимог ст.ст. 303, 88 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді