АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/ 2020/15 Головуючий 1 інст. - Майстренко О.М.
Справа № 2027/358/2012 Доповідач - Бурлака І. В.
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«23» березня 2015 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Кривошеіної О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання правочину недійсним,-

в с т а н о в и л а:

У січні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України». В обґрунтування свого позову посилався на те, що між ним та банком 17.10.2007 року укладено кредитний договір № 6807С104, відповідно до умов якого банк надав йому кредитні кошти у сумі 450000,00 євро, з процентною ставкою EURIBOR (12m) + 7,44 %, але не нижче 12,00 відсотків річних з кінцевим терміном погашення кредиту 16.10.2014 року, який він вважав споживчим. Вказав, що офіційний курс євро до гривні на дату складання договору не вказано. Зазначив, що оскільки це договір є споживчим, розмір процентів за користування кредитними коштами повинен визначатися в кредитному договорі у вигляді річної відсоткової ставки (в процентах річних), а не процентною ставкою EURIBOR, яка використовується по строкових депозитах у валюті Євро, тотожній валюті кредиту, що розміщені у банку на строк 360 днів. Застосування ставки EURIBOR для розрахунку процентів за користування кредитом передбачає зміну розміру процентів впродовж всієї дії кредитного договору, при цьому вартість кредитних ресурсів для позичальника буде залежати від волевиявлення інших осіб - клієнтів банку, що розмістили вільні кошти на строкових депозитах у валюті, тотожній валюті кредиту на строк 360 днів. Зазначив, що EURIBOR є найбільшою складовою частиною плаваючої процентної ставки за користування кредитом, а її розмір обумовлений виключно власним розсудом виконавця, тобто банком фактично здійснюється формування вартості фінансової послуги без його участі та згоди. Вважав, що споживач фінансової послуги не може спрогнозувати свої витрати на оплату процентів за користування кредитом, не має можливості вплинути на формування ставки EURIBOR та обмежений і в способах отримання інформації про неї. Просив визнати недійсним кредитний договір № 6807С104 від 17.10.2007 року укладений між ним та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України»; повернути сторони за договором у первісний стан та зобов'язати їх повернути одна одній у натурі все одержане на виконання договору (провести двосторонню реституцію).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено, визнано недійсними кредитні договори № 6807С104 від 17.10.2007 року та № 6807С5 від 05.02.2007 року укладені між ОСОБА_1 та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України»; повернуто сторони за договором у первісний стан та зобов'язано їх повернути одна одній у натурі все одержане на виконання договору, тобто провести двосторонню реституцію.

Не погоджуючись з рішенням суду, Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення - скасувати, постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. При цьому посилався на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що кредитний договір укладений між ОСОБА_1 та банком не є споживчим; фактичний розрахунок та публікацію ставки EURIBOR здійснює агенція THOMSON REUTERS; отримуючи кредит в іноземній валюті та приймаючи на себе всі валютні ризики, складовою яких також є й індекси LIBOR та EURIBOR, ОСОБА_1 погодився із їх можливою зміною як у бік зростання, так і зменшення. Зазначив, що ОСОБА_1 не уточнював позовні вимоги в частині визнання кредитного договору № 6807С5 від 05.02.2007 року недійсним; що судовий збір за подання позову сплачено ОСОБА_1 в меншому розмірі.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» необхідно задовольнити, рішення суду - скасувати. При цьому судова колегія виходить з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оспорювані кредитні договори є споживчими.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 17.10.2007 року укладено кредитний договір № 6807С104 на суму 450000,00 євро, з процентною ставкою EURIBOR (12m) + 7,44 %, але не нижче 12,00 відсотків річних з кінцевим терміном погашення кредиту до 16.10.2014 року для оплати поточних потреб. З умовами кредитного договору ОСОБА_1 ознайомився належним чином, про що свідчить його підпис.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 Кодексу).

Згідно з частиною другою статті 627 Кодексу у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 Кодексу).

Як зазначено в положеннях пунктів 22, 23 статті 1, частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року з наступними змінами споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем споживачеві на придбання продукції - будь - якого виробу (товару), роботи чи послуги, які виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб або на придбання товарів тривалого користування (квартир, меблів, автомобілів тощо) з обов'язковим страхуванням об'єктів кредитування на користь банку протягом усього періоду користування. Споживчий кредит пов'язаний з кредитуванням кінцевого споживання.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року з наступними змінами між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит), або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Із аналізу зазначених норм та змісту укладеного між банком та ОСОБА_1 кредитного договору вбачається, що кредитний договір № 6807С104 на суму 450000,00 євро, який укладено між сторонами для оплати поточних потреб, а не для придбання продукції, не є споживчим. Процентна ставка EURIBOR, яку визначено Європейською банківською федерацією при наданні кредитних коштів в євро, є обґрунтованою.

Із висновку судово-економічної експертизи № 4862 від 05.12.2013 року не вбачається, що банком процентну ставку нараховано невірно, (а.с.168-177). Умови договору, з якими ОСОБА_1 погодився та які не порушують принципів добросовісності, рівності сторін договору, є справедливими,

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строк позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Оскільки ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не відповідає зазначеним вимогам матеріального та процесуального закону, воно підлягає скасуванню з відмовою в задоволенні позову ОСОБА_1

Із позову ОСОБА_1 вбачається, що він оспорював тільки кредитний договір 6807С104 від 17.10.2007 року. Матеріали справи не свідчать про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 змінював. Не містять матеріали справи і кредитного договору № 6807С5 від 05.02.2007 року.

В суді апеляційної інстанції представники банку підтвердили, що позовні вимоги ОСОБА_1 не змінював, не доповнював, копію змінюваних або доповнених позовних вимог відповідач не отримував.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Визнаючи кредитний договір № 6807С5 від 05.02.2007 року недійсним, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, чим порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства, що тягне за собою скасування рішення в цій частині.

При цьому судовою колегією не приймаються посилання представника банку стосовно того, що в задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Виходячи з контексту ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується до порушеного права, (а. с. 16).

Між тим, як вбачається з матеріалів справи право позивача не порушено, що є підставою для відмови в задоволенні позову позивачу.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч.2.ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» - задовольнити

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2014 року - скасувати і в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії