АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Галичанського А. Д., Чупікової В. В.,

секретар Тодоряк Г. Д.,

за участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») в особі Чернівецької філії ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа без самостійних вимог - Державна іпотечна установа, про визнання додаткової угоди до договору про іпотечний кредит недійсною, відшкодування моральної шкоди та зобов'язання здійснити перерахунок за кредитом за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 червня 2015 року,

встановила:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання додаткової угоди до договору про іпотечний кредит недійсною, відшкодування моральної шкоди та зобов'язання здійснити перерахунок за кредитом. У подальшому позовні вимоги було уточнено.

Зазначала, що 18 квітня 2008 року між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (яке у подальшому перейменовано у ПАТ КБ «ПриватБанк») у межах співробітництва з Державною іпотечною установою було укладено договір про іпотечний кредит № CVF0G3 в сумі 111100 грн для поліпшення якості окремої квартири за адресою АДРЕСА_1.

Для забезпечення належного виконання зобов'язань, що випливають з договору про іпотечний кредит 18 квітня 2008 року між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк», було укладено іпотечний договір, згідно з яким вона передала в іпотеку належну їй квартиру за адресою АДРЕСА_1.

У подальшому за ініціативою банку нею була підписана додаткова угода від 19 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит, згідно якої суму кредиту визначено у доларах США з відсотковою ставкою 1,17% на місяць, зі щомісячним платежем 358,4 доларів США.

Посилаючись на те, що дана додаткова угода була укладена внаслідок введення її в оману, замовчування ПАТ КБ «ПриватБанк» відомостей про існування певних обставин та під впливом тяжкої обставини, зокрема втрати заставного майна, кошти у доларах США вона фактично не отримувала, а сама додаткова угода від імені банку підписана неповноваженою особою, позивачка просила визнати додаткову угоду до договору про іпотечний кредит недійсною, в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути з банку 10000 грн, зобов'язати відповідача здійснити перерахунок платежів за період з 19 серпня 2008 року, сплачених нею (ОСОБА_3 М.) за додатковою угодою від 10 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит №CVF0G3 від 18 квітня 2008 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 червня 2015 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності та безпідставності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

У справі встановлено, що 18 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та позивачкою було укладено договір про іпотечний кредит № CVF0G3, згідно якого позичальник отримала кредит в сумі 111100 грн для поліпшення якості окремої квартири за адресою АДРЕСА_1 зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 18 квітня 2028 року (а.с.9-13).

Пунктом 8. 1 договору передбачено, що позичальника проінформовано, що права вимоги за договором можуть бути передані у заставу або відступлені Державній іпотечній установі чи іншим особам.

З метою забезпечення виконання зобов'язань, що випливають з договору про іпотечний кредит між ПАТ КБ «ПриватБанк» та позивачкою було укладено іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_3 передала в іпотеку належну їй квартиру за адресою АДРЕСА_1 (а.с.14-16).

Вказаний вище іпотечний договір було укладено в межах співробітництва Державної іпотечної установи з ПАТ КБ «ПриватБанк» згідно Генерального договору про рефінансування та обслуговування іпотечних кредитів від 28 березня 2006 року (а. с. 78- 85).

У справі встановлено і це визнається сторонами, що листом від 26 червня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомив ОСОБА_3 про збільшення з 18 серпня 2008 року відсоткової ставки за договором про іпотечний кредит №CVF0G3 від 18 квітня 2008 року з мотивів неможливості Державною іпотечною установою рефінансування іпотечних кредитів (а.с.24).

У подальшому між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 19 серпня 2008 року укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит (а.с. 17-22).

За умовами вказаної угоди суму кредиту визначено у доларах США з відсотковою ставкою 1,17% на місяць, зі щомісячним платежем 358,4 доларів США.

Позивачка вважає, що додаткова угода була укладена внаслідок введення її в оману, замовчування банком існування певних обставин та під впливом тяжкої обставини - втрати заставного майна.

Так, позивачка вважає, що повідомлення банку від 26 червня 2008 року про те, що Державна іпотечна установа не має змоги викуповувати кредити у ПАТ КБ «ПриватБанк» й фактично не виконує зобов'язання за договором про співпрацю з банком виявилося неправдивим та таким, що ввело її в оману.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визнав такі доводи позивача необґрунтованими.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - постанова Пленуму № 9) правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Із змісту згаданого повідомлення від 26 червня 2008 року вбачається, що до висновку про неспроможність виконання Державною іпотечною установою зобов'язань щодо рефінансування іпотечних кредитів банк дійшов внаслідок певних припущень та суджень, у т. ч. виходячи з умов Генерального договору про рефінансування та обслуговування іпотечних кредитів від 28 березня 2006 року.

Тому доводи апелянта про те, що банк замовчував інформацію про відсутність відмови Державної іпотечної установи рефінансувати кредит й навмисно вводив позивача в оману щодо фактів, які вплинули на укладення правочину, є безпідставними.

Зміст наданої позивачем відповіді Державної іпотечної установи у листі № 7322/11/2 від 31 грудня 2014 року (а.с.26) щодо механізму та умов надання рефінансування за договором про іпотечний кредит свідчить не про введення позивачки банком в оману, а є викладом бачення умов надання рефінансування іпотечною установою.

Указана інформація не стверджує, що на час надсилання банком позивачу повідомлення про підвищення відсотків за іпотечним договором Державна іпотечна установа мала фактичну можливість рефінансувати кредит, отриманий позивачкою.

Апелянт посилається на помилковість висновку суду першої інстанції про право банку на зміну відсоткової ставки за іпотечним кредитом станом на 26 червня 2008 року.

Проте такий висновок суду ґрунтується на умовах іпотечного договору, яким передбачено право банку на підвищення відсоткової ставки.

Правомірність зміни банком відсоткової ставки за іпотечним кредитом не є предметом спору у даній справі, оскільки фактично такої зміни не відбулося.

Апелянт посилається на наявність підстав для визнання додаткової угоди недійсною внаслідок вчинення правочину під впливом тяжкої обставини - втрати заставленого майна.

У пункті 23 постанови Пленуму № 9, на який посилається апелянт, роз'яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

У справі встановлено, що на час укладення оспорюваної додаткової угоди квартира за адресою АДРЕСА_1 вже була предметом застави, а тому укладення чи неукладення додаткової угоди не впливало на статус вказаного нерухомого майна, а можлива відмова від укладення угоди автоматично не призводила до втрати позивачкою предмета застави.

Апелянт також посилається на безпідставність висновку суду першої інстанції про пропущення позивачем позовної давності за заявленими позовними вимогами.

Проте, як убачається зі змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову не з підстав спливу позовної давності, а з підстав недоведеності позову та його безпідставності.

Доводи апелянта про те, що про порушення свого права вона дізналася після отримання 16 січня 2015 року відповіді від Державної іпотечної установи є надуманими.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позов про визнання додаткової угоди недійсною позивачка пред'явила з декількох підстав.

Так, про можливе вчинення правочину під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, підписання правочину неуповноваженою особою, неотримання валюти, яка зазначена як предмет додаткової угоди, позивачка знала чи могла довідатися на час укладання оспорюваної угоди.

Щодо можливого вчинення правочину внаслідок обману, за обставин, на які посилається позивачка, то за умови сумлінності та елементарної обачності позивачка могла перед укладенням чи на час укладення угоди дізнатися про стан та умови здійснення рефінансування іпотечного кредиту Державною іпотечною установою та перевірити інформацію банку, яка містилася у повідомленні від 26 червня 2008 року.

Відмовивши по суті у задоволенні вимог про визнання недійсною додаткової угоди до договору іпотечного кредитування, суд першої інстанції підставно відмовив позивачці й у похідних вимогах про відшкодування моральної шкоди та зобов'язання здійснити перерахунок за кредитом.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, є по суті правильним, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

На підставі наведеного та керуючись п. 3 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 316 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: А. Д. Галичанський

В. В. Чупікова