Провадження № 2/760/2875/15
Справа № 760/4042/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 червня 2015 року Солом`янський районний суд м. Києва
в складі: головуючого судді - Букіної О.М.
при секретарі - Назарчук Н.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 , третя особа- військова частина НОМЕР_2 , НОМЕР_3 про відшкодування втраченого заробітку, -
В С Т А Н О В И В :
26.02.2015 року позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути втрачений заробіток за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року в розмірі 15731,69 грн., внаслідок ушкодження здоров`я.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 07 квітня 1999 року о 7 год. 05 хв. водій військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 скоїв ДТП в якому позивач постраждав, отримавши тілесні ушкодження.
Позивач зазначає, що на підставі довідки МСЕК встановлено, що він втратив 20 % працездатності.
Посилається, що на момент отримання тілесних ушкоджень він працював начальником транспортного цеху ВАТ «Кримський електротехнічний завод «Сатурн», мав заробітну плату 250 грн. та за сумісництвом працював завідувачем автогосподарством в ТОВ «Юг-Інвест» з середньомісячним заробітком 200,00 грн.
У зв`язку з отриманими ушкодженнями він не зміг виконувати вищевказану роботу і 09 жовтня 2000 року за власним бажанням був переведений на посаду диспетчера з меншим обсягом роботи та частковою втратою заробітку.
Позивач також зазначає, що Постановою військового міського суду Севастопольського гарнізону від 04.03.2005 року винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.415 КК України, а саме, у скоєнні ДТП, яка відбулася 07.04.1999 року, визнано водія В/ч НОМЕР_1 ОСОБА_2 .
Позивач вважає, що саме ВЧ НОМЕР_1 повинна відшкодувати йому понесені збитки, оскільки шкода заподіяна діями військовослужбовця, який на момент ДТП перебував у трудових відносинах з даною військовою частиною.
З огляду на те, що позивачем не було здобуто доказів в підтвердження дислокації Військової частини НОМЕР_1 , яка перебувала на території АР Крим, можливої ліквідації чи встановлення відповідного правонаступника, позивачем пред`явлено позов до Міністерства Оборони України та військової частини НОМЕР_1 .
Враховуючи вищевикладене, позивач просив позов задовольнити.
Позивач в судове засідання не з`явився, у позовній заяві просив розглядати справу у його відсутності, внаслідок того, що проживає та зареєстрований в Російській Федерації.
Представник відповідача МО України в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, просив відмовити в задоволені позову у зв`язку з тим, що Міністерство оборони України є неналежним відповідачем, а тому не може нести матеріальну відповідальність за вимогами позивача.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений.
Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що 07 квітня 1999 року о 7 год. 05 хв. водій військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , який керував бронетранспортером БТР-80, при виїзді з другорядної дороги на головну, не пропустив автобус ЛАЗ-699Р, що рухався по головній дорозі, та допустив з ним зіткнення. Позивач був пасажиром автобусу та внаслідок ДТП отримав тілесні ушкодження (а.с.12-13).
На момент отримання тілесних ушкоджень позивач працював начальником транспортного цеху ВАТ «Кримський електротехнічний завод «Сатурн», мав заробітну плату 250 грн. та за сумісництвом працював завідувачем автогосподарством в ТОВ «Юг-Інвест» з середньомісячним заробітком 200 грн. (а.с.16).
Вбачається, що у зв`язку з отриманими ушкодженнями позивач не зміг виконувати вищевказану роботу і 09 жовтня 2000 року за власним бажанням був переведений на посаду диспетчера транспортної дільниці з меншим заробітком, що підтверджується Наказом № 21-К від 13.10.2000 року (а.с.14-15).
Згідно довідки Міністерства охорони здоров`я України Серії 2-18АД № 000329 від 14.04.2005 року встановлено, що ОСОБА_1 втратив 20 % професійної працездатності безстроково (а.с.17).
Постановою військового місцевого суду Севастопольського гарнізону від 04.03.2005 року ОСОБА_2 , було звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 415 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності (а.с.19).
Виходячи з вимог чинного законодавства, суд погоджується з доводами позивача про те, що він має право звернення з позовом в порядку ст. 1195 ЦК України, що також підтверджується рішенням Феодосійського міського суду АР Крим від 03.05.2012 року.
Разом з тим, суд вважає, що позивачем пред`явлено позов до Міністерства Оборони України, який не є належним відповідачем.
Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Разом з тим, частина 1 ст. 30 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
Суть вимог позивача зводиться до зобов`язання Міністерство Оборони України, як особи до якої входить військової частини НОМЕР_1 відшкодувати позивачу втрачений заробіток за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року в розмірі 15731,69 грн.
Разом з цим, встановлено, що військова частина НОМЕР_4 є окремою юридичною особою, а тому має нести матеріальну відповідальність самостійно, що також встановлено рішенням суду від 03.05.2012 року.
За таких обставин, пред`явлення позову до МОУ про відшкодування втраченого заробітку щодо шкоди, яка була спричинена діями військовослужбовця ВЧ НОМЕР_1 в порядку ст. 1195 ЦК України, суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягає задоволенню.
Доказів того, що діями даного відповідача-1 позивачу було спричинено матеріальної шкоди, не надано.
Суд також не знаходить підстав для задоволення позову пред`явленого також до відповідача-2 , тобто військової частини НОМЕР_1 .
Як вбачається з матеріалів справи, а саме, з листа Головного управління оборонного та мобілізаційного планування Генерального штабу Збройних Сил України №322/1/5113 від 15.05.2015 року, станом 26.09.2014 відповідно до вимог спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, від 14.08.2014 № Д-322/1/29дск військовій частині НОМЕР_1 було надано нове умовне найменування «військова частина НОМЕР_2 », яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На цей час військова частина НОМЕР_2 підпорядковується військовій частині НОМЕР_3 , її адреса: АДРЕСА_2 (а.с.64), тобто входить до її складу та відповідно не має окремого юридичного статусу.
Виходячи з наявних матеріалів справи вбачається, що в даному випадку належним відповідачем у даній справі є військова частина НОМЕР_3 .
Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.
Вбачається, що в своєму позові позивач просив розглядати справу у його відсутності, при цьому позов пред`явлений до Міністерства оборони України та Військової частини НОМЕР_1 , оскільки позивачем не було здобуто доказів в підтвердження дислокації військової частини НОМЕР_1 , яка перебувала на території АР Крим, можливої ліквідації чи встановлення відповідного правонаступника.
Аналізуючи вимоги ст. 33 ЦПК України вбачається, що суд за відсутності умов, передбачених вказаною нормою за власної ініціативи не вправі проводити заміну неналежного відповідача на належного або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Право визначення особи відповідача покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем особи відповідача.
З огляду на положення ст. 33 ЦПК України суд позбавлений можливості без заяви позивача залучати до участі у справі належного відповідача.
Враховуючи наведене вище, приймаючи до уваги межі заявлених вимог, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
Суд роз`яснює позивачу, що останній не позбавлений права на звернення до суду з даним позовом до належного відповідача в порядку передбаченому законом.
Керуючись ст. 1195 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 30, 33, 57-60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В :
В задоволенні позову ОСОБА_1 , відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення.

Суддя: