Справа № 755/521/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2015 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого - судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом Управління капітального будівництва, архітектури та землекористування Подільської районної у місті Києві державної адміністрації до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов'язків,

в с т а н о в и в:

Управління капітального будівництва, архітектури та землекористування Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, звертаючись з позовом до суду, просило стягнути з ОСОБА_1 на користь Управління капітального будівництва, архітектури та землекористування Подільської районної у місті Києві державної адміністрації 12545 грн. 43 коп., що є предметом позову.

Представник позивача Мороз Д.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснив, що в період з 19 травня 2011 року по 27 лютого 2012 року відповідач ОСОБА_1 займав посаду начальника відділу капітального будівництва та реконструкції Подільської районної у місті Києві державної адміністрації. В період перебування на посаді відповідач, будучи начальником відділу, видав накази від 27.07.2011 №20-к та від 30.08.2011 №31-к "Про преміювання працівників відділу" на підставі яких заступнику начальника Відділу з питань будівництва ОСОБА_3 та заступнику начальника Відділу з економічної роботи ОСОБА_4 за липень-серпень 2011 року нараховано та виплачено премії в розмірі 100% до фонду заробітної плати на загальну суму 9204,28 грн., з яких перераховано єдиний соціальний внесок на заробітну плату на суму 3341,15 грн. На підставі Акту ревізії фінансово-господарської діяльності Управління капітального будівництва, архітектури та землекористування Подільської районної в м. Києві державної адміністрації за період з 01 листопада 2010 року по 01 липня 2014 року, який складено 15 жовтня 2014 року Державною фінансовою інспекцією в м. Києві, встановлено, що відповідач, як начальник відділу, видав накази про преміювання заступників начальника відділу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без дотримання положень п.6 Постанови Кабінету Міністрів України "Про впорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" від 09.03.2006 №268 та п.3.7 розпорядження голови Подільської районної у місті Києві державної адміністрації від 11.03.2011 №222 "Про порядок матеріального стимулювання працівників Подільської районної у місті Києві державної адміністрації", якими передбачено, що преміювання керівників підрозділів та їх заступників здійснюється на підставі розпорядження голови Подільської районної у місті Києві державної адміністрації за відповідним поданням керівників цих підрозділів та за погодженням із заступниками відповідно до розподілу обов'язків та керівником фінансового управління. Внаслідок неправомірних дій відповідача щодо видання незаконних наказів про преміювання заступників начальника відділу ОСОБА_3 та ОСОБА_4, позивачу заподіяно матеріальну шкоду в розмірі 12545,43 грн., яка включає: 9204,28 грн. - сума нарахованої та виплаченої в липні - серпні 2011 року премії в розмірі 100% до фонду заробітної плати ОСОБА_3 та ОСОБА_4, та 3341,15 грн. -єдиний соціальний внесок, яка підлягає відшкодуванню в порядку передбаченому ст.130, п.2 ст.133 Кодексу законів про працю України.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні просив в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до матеріалів справи, та заяві про застосування строків позовної давності, пояснив, що дійсно в період з 19 травня 2011 року по 27 лютого 2012 року відповідач обіймав посаду начальника відділу капітального будівництва та реконструкції Подільської районної у місті Києві державної адміністрації. На підставі розпорядження голови Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 11.03.2011 року за №216 затверджено Положення Про відділ капітального будівництва та реконструкції Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, яке зареєстровано Державним реєстратором Подільської районної в місті Києві державної адміністрації 16.03.2011 року. Як передбачено у п.п. 6.3.5. п. 6.3. Положення, начальника відділу одноособово приймає рішення щодо преміювання працівників відділу (у тому числі заступників начальника Відділу, які є працівниками відділу), це положення є чинним та діяло в період нарахування і виплати премій заступникам начальника Відділу ОСОБА_3 та ОСОБА_4, тому відповідач вважає, що він, як начальник відділу, мав право самостійно виносити накази про преміювання працівників відділу, діяв в межах своїх повноважень, тому відсутні правові підстави для покладення на нього особисто відповідальності за шкоду спричинену організації, просить відмовити в позові в повному обсязі, в тому числі застосувавши загальний строк позовної давності, який визначений ст.267 Цивільного кодексу України.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що з 19 травня 2011 року ОСОБА_1 обіймав посаду начальника відділу капітального будівництва та реконструкції Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, що підтверджується розпорядженням голови Подільської районної у місті Києві державної адміністрації П. Матвієнко від 16 травня 2011 року за №203к. (а.с.7)

27 лютого 2012 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу капітального будівництва та реконструкції Подільської районної у місті Києві державної адміністрації за власним бажанням, згідно ст.38 КЗпП України, на підставі розпорядження голови Подільської районної у місті Києві державної адміністрації П. Матвієнко від 27 лютого 2012 року за №52к. (а.с.8)

Загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників визначені в ст.130 Кодексу законів про працю України.

Так, за шкоду заподіяну внаслідок порушення трудових обов'язків, працівник несе відповідальність перед підприємством, з яким перебуває в трудових відносинах.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.133 Кодексу законів про працю України передбачено, що у відповідності з законодавством обмежену матеріальну відповідальність несуть керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям, випускові недоброякісної продукції, розкраданню, знищенню і зіпсуттю матеріальних, грошових чи культурних цінностей.

Як роз'яснено у п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року за №14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", зазначено наступне, що на підставі п. 2 ст.133 КЗпП за шкоду, заподіяну зайвими грошовими виплатами, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних чи грошових цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям, випускові недоброякісної продукції, розкраданню, знищенню і зіпсуттю матеріальних чи грошових цінностей, матеріальну відповідальність в межах прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку, несуть винні в цьому директори, начальники і інші керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники; керівники та їх заступники будь-яких структурних підрозділів, передбачених статутом підприємства, установи, організації чи іншим відповідним положенням.

До зайвих грошових виплат відносяться, зокрема, суми стягнення штрафів, заробітної плати, виплачені звільненому працівникові у зв'язку з затримкою з вини службової особи видачі трудової книжки, розрахунку, неправильним формулюванням причин звільнення, тощо. При виявленні безпосередніх заподіювачів шкоди, викликаної виплатою зайвих сум, знищенням чи зіпсуттям матеріальних цінностей, вони зобов'язані відшкодувати шкоду в межах, встановлених законодавством. Зазначені вище службові особи в цих випадках несуть матеріальну відповідальність в межах свого середньомісячного заробітку за ту частину шкоди, що не відшкодована безпосередніми заподіювачами її. При цьому загальна сума, що підлягає стягненню, не повинна перевищувати заподіяну шкоду. На них самих покладається матеріальна відповідальність у зазначених межах, якщо з їх вини не було своєчасно вжито заходів до стягнення шкоди з безпосередніх заподіювачів її й таку можливість підприємство втратило.

Як з'ясовано судом, підверджуєтся наявними у справі доказами, 15 жовтня 2014 року Державною фінансовою інспекцією складено Акт ревізії фінансово-господарської діяльності Управління капітального будівництва, архітектури та землекористування Подільської районної в м. Києві державної адміністрації за період з 01 листопада 2010 року по 01 липня 2014 року (далі по тексту - Акт ревізії). (а.с.29-32)

Як зазначено у п.7 Акту ревізії "Штатна дисципліна. Оплата праці працівників та нарахування на заробітну плату", "ревізією дотримання законодавства при встановлені, нарахуванні та виплати допоміг, премій та інших заохочувальних виплат керівному складу Управління, в частині наявності дозволу (рішення) органу вищого рівня, проведено за період з 01.01.2011 по 01 липня 2014 року встановлено наступне.

Відповідно до наказів начальника Відділу ОСОБА_1 "Про преміювання працівників відділу" від 27.07.2011 №20-к та від 30.08.2011 №31-к заступнику начальника Відділу з питань будівництва ОСОБА_3 та заступнику начальника Відділу з економічної роботи ОСОБА_4 за липень-серпень 2011 року нараховано та виплачено премії в розмірі 100% до фонду заробітної плати на загальну суму 9204,28 грн.

В наказах від 27.07.2011 №20-к та від 30.08.2011 №31-к зазначалось, що премія працівникам виплачувалась відповідно до "Положення про порядок матеріального стимулювання працівників відділу капітального будівництва та реконструкції Подільської районної в місті Києві державної адміністрації", затверджених наказами Відділу від 27.05.2011 №2 та від 01.08.2011 №8.

Таким чином, в порушення п.6 Постанови Кабінету Міністрів України "Про впорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" від 09.03.2006 №268 та п.3.7 розпорядження голови Подільської районної у місті Києві державної адміністрації "Про порядок матеріального стимулювання працівників Подільської районної у місті Києві державної адміністрації" від 11.03.2011 №222 заступникам начальника відділу за відсутності розпоряджень голови Подільської районної у місті Києві державної адміністрації нараховано та виплачено премій за липень та серпень 2011 року в загальній сумі 9204,28 грн. та, як наслідок зайво перераховано єдиний соціальний внесок на заробітну плату на суму 3341,15 грн.".

Судом встановлено, що період, за який було проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Управління капітального будівництва, архітектури та землекористування Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, включає за час роботи відповідача, який обіймав посаду начальника управління, і правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами Кодексу Законів про працю України.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 130, ст. 132 Кодексу законів про працю України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству (установі, організації) внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з вимогою відшкодування шкоди, Управління капітального будівництва, архітектури та землекористування Подільської районної у місті Києві державної адміністрації посилається, як на доведений факт заподіяння відповідачем, як колишнім керівником відділу, шкоди підприємству в розмірі 12545,43 грн., обставини встановлені Актом ревізії фінансово-господарської діяльності Управління капітального будівництва, архітектури та землекористування Подільської районної в м. Києві державної адміністрації за період з 01 листопада 2010 року по 01 липня 2014 року, який складено 15 жовтня 2014 року Державною фінансовою інспекцією в місті Києві.

Разом з тим, відповідно до ст.138 КЗпП України, тягар доказування в суді наявності умов, передбачених ст.130 КЗпП України, покладається на власника або уповноважений ним орган, тобто на позивача.

Як вбачається з Акту ревізії, розмір шкоди, яка на думку позивача завдана державі, визначена ними в розмірі 12545,43 грн., яка визначена як сукупна величина нарахованої та виплаченої премії в розмірі 100% до фонду заробітної плати заступнику начальника Відділу з питань будівництва ОСОБА_3 та заступнику начальника Відділу з економічної роботи ОСОБА_4 за липень-серпень 2011 року на загальну суму 9204,28 грн., та єдиний соціальний внесок на заробітну плату на суму 3341,15 грн., в той же час доказів, які мали підтвердити факт нарахування та фактичної виплати зазначеним працівникам управління премії (із зазначенням їх розміру та дати отримання), з зазначенням проведених відрахувань з виплаченої заробітної плати, до позову долучено не було, що унеможливлює з'ясувати розмір фактично заподіяної шкоди.

Відповідно до положень ст.136 Кодексу законів про працю України, покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, проводиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, а керівниками підприємств, установ, організації, та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника.

Розпорядження власника або уповноваженого ним органу або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до викання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові.

В своєю чергу, позивачем не надано доказів, які мали підтверрдити той факт, що за результатами проведеної ревізії було притягнуто до відповідальності відповідальних осіб, винних у виявлених під час ревізії порушеннях, також вжиття заходів щодо притягнення до матеріальної відповідальності працівників управління, які незаконно отримали премії, як це зазначено в акті ревізії, в порядку передбаченому ст.136 Кодексу законів про працю України.

Як роз'яснено у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29 грудня 1992 року "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", в силу ч. 7 ст. 203 ЦПК України суд вправі вийти за межі позовних вимог, коли неправильно визначена сума шкоди, позов заявлено про відшкодування шкоди у повному розмірі, а на працівника може бути покладена лише обмежена відповідальність.

Дотримуючись положень ч.4 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, судом роз'яснювались представнику позивача наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій щодо надання допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, як це передбачено ст.59 Цивільного процесуального кодексу України, однак представник позивача не скористався процесуальним правом надати докази на підтвердження дійсного розміру заподіяної шкоди, а також довідку про розмір заробітної плати відповідача до його звільнення, що є визначальним та впливає на визначення обсягу матеріальної відповідальності працівника підприємства, що є предметом доказування в межах даного спору.

У відповідності до ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести за допомогою належних та допустимих доказів ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням положень ст.ст. 57 59 Цивільного процесуального кодексу України.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для покладання на відповідача відповідальності за заподіяну підприємству шкоду в розумінні положень ст.130, 133, 134 Кодексу законів про працю України, а також порушень відповідачем, колишніми начальником управління, своїх трудових обов'язків під час перебування у трудових відносинах з позивачем до його звільнення з роботи й завдання у зв'язку з цим шкоди установі.

Відповідно до ч. 3 ст. 233 Кодексу законів про працю України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

У разі пропуску передбачених ст. 233 КЗпП України строків звернення до суду за вирішенням трудового спору суд відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", з'ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права і обов'язки сторін. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає не можливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав, не аналізуючи в рішенні обґрунтованості вимог по суті.

Як роз'яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29 грудня 1992 року "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

Таким чином, суд вважає, що виходячи з предмету спору та суб'єктивного складу сторін, між сторонами спору виникли відносини, які регулюються нормами трудового законодавства, оскільки стосуються матеріальної відповідальності керівника управління, позивачем дотримано строки звернення з цим позовом до суду, який визначений ч. 3 ст. 233 Кодексу законів про працю України.

Зважаючи на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення заяви відповідача про застосування строків позовної давності з посиланням на положення ст.ст.257, 267 Цивільного кодексу України, оскільки між сторонами спору виникли трудові відносини, а при вирішення питання щодо дотримання заінтересованої особою, права якої порушено, строків звернення до суду з вимогами, які стосуються захисту трудових прав, діє спеціальна норма ст.233 Кодексу законів про працю України, тому виходячи з характеру спірних відносин відсутні підстави для застосування положень цивільного законодавства України.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов Управління капітального будівництва, архітектури та землекористування Подільської районної у місті Києві державної адміністрації до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов'язків, є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.130, 132, 134 Кодексу законів про працю України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року за №14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", ст.ст. 1, 4, 10, 11, 58, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову Управління капітального будівництва, архітектури та землекористування Подільської районної у місті Києві державної адміністрації до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов'язків відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду міста Києва, яка подається через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня його проголошення.

С у д д я