Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до дочірнього підприємства «Чернігівський облавтодор» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою дочірнього підприємства «Чернігівський облавтодор» на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 28 травня 2015 року,

встановила:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з дочірнього підприємства «Чернігівський облавтодор» (далі - ДП «Чернігівський облавтодор»), нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 74 грн 44 коп.; середній заробіток в сумі 17 248 грн 99 коп. за період затримки розрахунку з 13 лютого 2014 року по 22 січня 2015 року, 2 тис. грн у відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 13 лютого 2014 року його звільнили з посади водія філії «Ріпкинський райавтодор» за п. 7 ст. 40 КЗпП України. При цьому, з вини відповідача, з ним не був проведений повний розрахунок та не виплачено 1 405 грн 98 коп. надбавки за роз'їзний характер роботи, 74 грн 44 коп. надбавки за спецхарчування. Зазначав, що оскільки з ним не проведений фактичний розрахунок при звільненні, відповідач має виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по даний час за 233 робочі дні помноженої на середньоденну заробітну плату у розмірі 74 грн 03 коп., відповідно до ст. 117 КЗпП України, що сумарно складає 17 248 грн 99 коп. Крім того, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює у 2 тис. грн.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 23 січня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Чернігівський облавтодор» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену надбавку за спецхарчування в сумі 74 грн 44 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 14 880 грн 03 коп.; 500 грн на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 28 травня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ДП «Чернігівський облавтодор» суми компенсації за спецхарчування у розмірі 74 грн 44 коп. скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінено, стягнуто з ДП «Чернігівський облавтодор» на користь ОСОБА_1 13 029 грн 28 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ДП «Чернігівський облавтодор», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення апеляційного суду не оскаржується, а тому, в силу ст. 335 ЦПК України, судом не переглядається.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходив із того, що період затримки розрахунку при звільненні, визначений судом першої інстанції, підлягає зменшенню, зокрема, він має залишитись з 2 квітня 2014 року і рахуватись до дня остаточного розрахунку з позивачем, тобто до 27 листопада 2014 року.

Проте повністю погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вказаним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 працював у ДП «Чернігівський облавтодор» з 1серпня 2011 року по 13 лютого 2014 року.

З 2013 року ДП «Чернігівський облавтодор» працювало у режимі неповного робочого тижня.

12лютого 2014 року, відносно ОСОБА_1 було складено акт №1 та протокол медичного огляду про появу на робочому місці у нетверезому стані, у зв'язку з чим 13 лютого 2014 року його було звільнено з роботи за п. 7 ст. 40 КЗпП України, але розрахунок по заборгованості по заробітній платі з ним проведено не було.

Середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 74 грн 03 коп.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на корить працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

З матеріалів справи убачається, що в наказі від 13 лютого 2014 року стоїть підпис про ознайомлення ОСОБА_1 з ним, проте немає особистої відмітки позивача про дату його ознайомлення.

Також у матеріалах справи відсутня вимога позивача про розрахунок.

Апеляційний суд, в порушення ст. ст. 212-214, 316ЦПК України, ухвалюючи рішення, зазначені вимоги законодавства до уваги не взяв, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не взяв до уваги, що позивач при ознайомленні з наказом про звільнення від 13 лютого 2014 року не зазначив дату; не врахував, що ОСОБА_1 13 лютого 2014 року не приходив на роботу, а отримав трудову книжку 17 лютого 2014 року, після його повідомлення підприємством про необхідність отримати трудову книжку, звертався до ДП «Чернігівський облавтодор» з вимогою про розрахунок, тобто не врахував, що відповідачем не були порушені, визначені у ст. 116 КЗпП України строки виплати сум ОСОБА_1; неправильно витлумачив норми закону та дійшов передчасного висновку про зменшення періоду затримки розрахунку при звільненні.

Судом апеляційної інстанції, під час визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не наведено розрахунку, за яким обраховано період затримки за календарні дні з використанням даних про середній заробіток позивача за минулі періоди.

При цьому поза увагою суду залишилось те, що здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року № 6-195цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Апеляційний суд, в порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України, ухвалюючи рішення, зазначені вимоги законодавства до уваги не взяв, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, при визначенні розміру середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача, не навів відповідного розрахунку.

Висновки суду ґрунтуються на припущеннях, що заборонено в силу ст. 60 ЦПК України.

За таких обставин рішення апеляційного суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не може бути визнано законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 343-345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргудочірнього підприємства «Чернігівський облавтодор» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 28 травня 2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до дочірнього підприємства «Чернігівський облавтодор» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А.Черненко