Провадження № 2/522/3612/15
Справа № 522/1647/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2015 р. м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі - Герасименко Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про стягнення шкоди, заподіяної в наслідок дорожньо-транспортної пригоди, витрат на правову допомогу -

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2014р позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про стягнення шкоди, заподіяної в наслідок дорожньо-транспортної пригоди джерелом підвищеної небезпеки в сумі 38856,03 грн., витрат на правову допомогу у сумі 8000 грн. та моральної шкоди у розмірі 10000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 30.03.2014р. близько 16 год.30 хв. Він керуючи автомобілем «Хюндай Тюксон» держ. номер НОМЕР_1, їхав по вул..Водопровідній в м.Одесі в лівій по направленню руху смузі з дозволеною швидкістю десь біля 50-55 км. на годину. На підїзді до примикаю чого справа другорядного провулка 3-1 Водопровідний, він побачив, як з цього провулка в порушення правил дорожнього руху, не уступаючи транспорту, який рухався по головній дорозі по вул..Водопроводній, виїхав автомобіль «Тайота Камрі» держ. номер НОМЕР_2, під керуванням як потім стало відомо. ОСОБА_2, причому перетнувши праву смугу руху, виїхав на ліву, по якій рухався позивач. Позивач, побачивши перешкоду, став приймати на вільну праву смугу, однак ОСОБА_2 не зорієнтувавшись в ситуації, також став приймати вправо, перекривши тим самим смугу руху, на яку виїжджав позивач. Бажаючи уникнути зіткнення та небезпеки , яка загрожувала здоров'ю та майну ОСОБА_2 та бажаючи мінімізувати наслідки неминучого зіткнення з його автомобілем, позивач був змушений скерувати автомобіль правіше, з'їхавши з проїжджої частини дороги на вільний тротуар та вдарився своїм автомобілем в решітку, яка відділяє тротуар від дороги біля заводу «Стальканат», тим самим пошкодивши свій автомобіль.

Після чого робітника УДАЇ склали відносно ОСОБА_2 адмінпротокол, за яким постановою Приморського районного суду м.Одеси від 15.04.2014р. його притягнуто до адмінівідповідальності по ст..122 ч.4 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 850 грн. також відносно позивача також було складено адміністративний протокол по ст..124 КУпАП, однак постановою Київського районного суду м.Одеси від 23.04.2014р. провадження по справі було закрито так як позивач діяв в стані крайньої необхідності.

У зв'язку з вказаною ДТП автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень та згідно рахунку №39/14 від 10.05.2014р. і актом виконаних робіт №39/14 від 23.05.2014р. загальна вартість ремонту автомобіля становить 71011 грн..

Також під час ремонту він був вимушений придбати акумуляторну батарею вартістю 850 грн., лампи автомобільні на суму 36 грн. та зробити розвал-сходження коліс, витративши на це ще 160 грн., а також оплатити 800 грн. за проведену спеціалістом оцінку пошкоджень, а всього 1846 грн.

Також позивач просить стягнути з відповідачів 8000 грн. за надання адвокатом правової допомоги згідно укладеного договору.

Крім цього позивач також просить стягнути моральну шкоду у розмірі 10000 грн. з обох, так як з вини сухого В.В. він довгий час був позбавлений можливості керувати автомобілем, що суттєво ускладнювало його життєвий уклад та можливість вирішити побутові справи. Його сім'я вимушена була брати в борг кошти на ремонт автомобіля , та дружина брала кредит, для того щоб в найкоротший строк його відремонтувати, так як ціни на ремонт і автозапчастини зростали щоденно.

Однак страхова компанія «Провідна», з якою за договором страхування №АС/4858691 від 17.01.2014р. автомобіль «Тайота Камрі» держ. номер НОМЕР_2, який належить ОСОБА_3, відшкодувала позивачу 33 990,97 грн. Тому позивач просить стягнути з відповідачів матеріальну шкоду у розмірі 38866,03 грн.+10000 грн.+8000 грн.=56866,03 грн. та судові витрати.

В судовому засіданні позивач та його представник- ОСОБА_2, діючий за договором від 02.04.2014р., підтримали позовні вимоги з викладених підстав та просили його задовольнити.

Представник відповідачів- ОСОБА_8, діюча по довіреності від 02.10.2014р. та від 31.10.2014р. (а.с.43, 97) позовні вимоги не визнала повністю, підтримала свої письмові заперечення від 20.10.2014р.(а.с.51-53, 66-70), при цьому в судових засіданнях пояснювала. Що під час зазначеної ДТП за кермом автомобіля «Тайота Камрі» держ. номер НОМЕР_2 знаходився лише відповідач. А його дружини -відповідачки в машині не було. Позивач сам винен в цій ДТП так як перевищив швидкість і тому саме його автомобіль отримав пошкодження.. Відповідачка є інвалідом 2-ї групи та має захворювання нирок і потребує операції по її заміні. Крім того позивачу вже виплачена страховою компанією страхове відшкодування. Відповідач також є інвалідом 2-ї групи. Також вважає що витрати на правову допомогу не підтверджені належними доказами та сума моральної шкоди є необґрунтованою.

Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідачів, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 30.03.2014 водій ОСОБА_2 керував автомобілем "Тойота Камрі" держномер НОМЕР_2 по другорядній дорозі в м. Одесі по пров. 3-й Водопровідний, при виїзді на головну дорогу вулицю Водопровідну, не надав дорогу автомобілю Хюндай державний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1, який рухався по головній дорозі, змусив його різко гальмувати та змінювати напрямок руху, чим створив аварійну ситуацію у зв'язку з чим ОСОБА_1 у стані крайньої необхідності скоїв наїзд на паркан, внаслідок чого пошкодив свій автомобіль. Про вказане ДТП видана довідка УДАЇ ГУМВС України в Одеській області від30.03.2014р. (а.с.11).

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 15.04.2014р. по Справі №3/522/2280/14 (а.с.8) ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності по 122 ч.4 КУпАП та стягнено з нього в дохід держави 850 грн. В цій постанові суду вказано,що ОСОБА_2 створив аварійну ситуацію.

За наслідками дорожньо-транспортної пригоди у відношенні водія автомобілю Хюндай державний номер НОМЕР_1 ОСОБА_1 було складено адміністративний протокол АВ №639659 від 30.03.2014р. за скоєння наїзду на перешкоду (паркан), що призвело до пошкодження транспортного засобу, що є порушенням вимог п.п. 12.1, 13.1 «Правил дорожнього руху України».

Проте Постановою Київського районного суду м. Одеси від 23.04.2014р. по Справі №520/3944/14-п (а.с.9-10) провадження по адміністративній справі відносно ОСОБА_1 про вчинення ним 30.03.2014р. правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП було закрито, оскільки судом зроблений висновок, що ОСОБА_1 здійснив наїзд на паркан в стані крайньої необхідності, через те, що водій ОСОБА_2 створив аварійну ситуацію.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином з урахуванням наявності Постанови Приморського районного суду м. Одеси від 15.04.2014р. по Справі №3/522/2280/14 та Постановою Київського районного суду м. Одеси від 23.04.2014р. по Справі №520/3944/14-п суд відхиляє усі доводи та посилання представника відповідача ОСОБА_2, на вчинення ОСОБА_1 дій, які спричинили дорожньо-транспортну пригоду, оскільки наявність винної особи у дорожньо-транспортну пригоду яка відбулася 30.03.2014р. вже встановлений та не підлягає доведенню у даній цивільній справі, через преюдицію Постанов по адміністративним справам.

Згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.12) власником автомобілю Хюндай державний номер НОМЕР_1 є ОСОБА_1

Згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 55-56) власником автомобілю "Тойота Камрі" держномер НОМЕР_2 є ОСОБА_4, а ОСОБА_2 має право керувати даним автомобілем.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.

Для вирішення питання про притягнення тієї чи іншої особи до відшкодування шкоди на підставі ст. 1187 ЦК України суду необхідно визначити дві основні ознаки володільця транспортного засобу: юридичну та матеріальну (фактичну), тобто виявити того, хто фактично володіє цим транспортним засобом (а саме, здійснює його експлуатацію, використання, зберігання та утримання) та відповідні правові підстави такого володіння.

Згідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013р.№4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» : «Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншої особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність завдання шкоди (п.2.2 Правил дорожнього руху)».

Таким чином з урахуванням викладеного вбачається, що у задоволенні усіх позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 слід відмовити у повному обсягу з тих підстав, що вона є неналежним відповідачем, оскільки вся вина по відшкодування шкоди та судових витрат покладається саме на ОСОБА_2, оскільки на момент дорожнього-транспортної пригоди він володів транспортним засобом на відповідній правовій підставі.

На час дорожнього-транспортної пригоди відповідальність ОСОБА_4 перед третіми особами внаслідок заподіяння шкоди була застрахована у ПрАТ «СК «ПРОВІДНА», що підтверджується Полісом №АС/4858691 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с.96).

Згідно вказаного полісу ліміт відповідальності за завдання шкоди майну становить 50 000 грн., де також зазначено про нульовий розмір франшизи.

З метою встановлення розміру шкоди завданої внаслідок аварії ОСОБА_1 звернувся до ФОП ОСОБА_5 про що було укладено Договір на проведення оцінки майна №14/ДС-001 від 01.04.2014р. (а.с. 162-163) та за який ним було сплачено 800 грн., за наслідками якого було отримано Звіт №14/СД-001 про оцінку вартості матеріальної шкоди завданої власнику КТЗ (а.с.164-179), де було встановлено, що вартість матеріальної шкоди, «Хюндай" державний номер НОМЕР_1, пошкодженого при ДТП 30.03.2014р. складає 37519,64 грн.

На підставі вказаного Звіту ПрАТ «СК «ПРОВІДНА» здійснила ОСОБА_1 страхову виплату у розмірі 33 990,97 грн., що підтверджується Листом страхової компанії від 14.08.2014р. (а.с.27) та Листом від 28 січня 2015р. (а.с. 154) про що також не заперечував позивач по справі. Розмір вказаної страхової виплати утворився внаслідок вирахування податку на додану вартість від розміру шкоди визначено у Звіті №14/СД-001 про оцінку вартості матеріальної шкоди завданої власнику КТЗ.

Пізніше ОСОБА_1 здійснив ремонт транспортного засобу на загальну суму 71011 грн. , що підтверджується Актом 39/14 виконаних робіт від 23.05.2014р. (а.с.23-24).

Таким чином в матеріалах справи існує два різні документи, які визначають розмір шкоди, завданої ОСОБА_1 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а саме Звіт №14/СД-001 про оцінку вартості матеріальної шкоди завданої власнику КТЗ та Акт 39/14 виконаних робіт від 23.05.2014р., які за своє природою є письмовими доказами у розумінні ч. 2 ст. 57 ЦПК України.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У зазначеній нормі права, яка встановлює загальні підстави відшкодування шкоди в рамках деліктних (позадоговірних) зобов'язань, під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається в зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров'я тощо). Шкода - це не тільки обов'язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки завдана шкода (реальна шкода та упущена вигода) відшкодовується в повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, що встановлюється ст. 1192 ЦК України.

Таким чином з рахуванням вказаних норм права суд при визначенні розміру шкоди завданої ОСОБА_1 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди керуються саме Актом 39/14 виконаних робіт від 23.05.2014р., оскільки з вказаного доказу вбачається розмір реальних понесених витрат, здійснених позивачем, а не розмір витрат які має сторона понести, як витікає зі Звіту №14/СД-001 про оцінку вартості матеріальної шкоди завданої власнику КТЗ, тобто суд доходить до висновку, що ОСОБА_1 було завдано шкоду у розмірі 71011 грн.

З урахуванням наявності у ОСОБА_2 страхового полісу, з лімітом відповідальності у розмірі 50 000 грн. суд ходить до висновку, що з нього на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 21011 грн., вказана сума витікає з різниці розміру шкоди зазначеної в Акті 39/14 виконаних робіт від 23.05.2014р. (71011 грн.) та ліміту відповідальності в 50 000 грн. Також підлягає задоволенню вимога і про стягнення 800 грн. за проведення експертизи.

Приймаюче таке рішення суд виходив з того, згідно ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Більш того, порядок врегулювання подібних спірних правовідносин знайшов своє відображення в п. 16 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», де зазначається, що «Оскільки відповідно до статті 3 Закону N 1961-IV обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування».

Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення в «Узагальненні судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010-2011 роках» Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (стор. 50).

У той час суд вважає недоведеним вимоги позивача, щодо стягнення з відповідача додаткових витрат на придбання акумулятора, здійснення розвалу-сходження та придбання ламп виходячи з наступного.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином суд робить висновок, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили, що необхідність здійснення вказаних витрат, саме внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 30.03.2014р., тобто сторона не довела причинний зв'язок між аварією та необхідністю вчинення подібних витрат для відновлення порушеного права позивача, більше того при детальному вивченні Акту 39/14 виконаних робіт від 23.05.2014р. судом встановлено, що така робота, як розвал-сходження вже були здійсненні та входила в перелік робіт.

Крім того позивач не позбавлений права на звернення до СК з вимогою щодо стягнення з страхової компанії «Провідна» виплати з підстав виявлення додаткових прихованих робіт, наявність яких не була виявлена під час складання Звіту №14/СД-001 від 12.04.2014р. в межах ліміту відповідальності.

Відповідно до ст. 23 ЦП України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Зі змісту п.5 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Враховуючи, що внаслідок ДТП позивачу було завдано моральні страждання, які особа зазнала внаслідок пошкодження майна, що спричинило порушення життєвих та виробничих стосунків, він також є інвалідом 2-ї групи, був позбавлений можливості використовувати свій автомобіль в звичному для нього життєвому розпорядку , був вимушений звертись до суду за захистом своїх прав, затрачувати певний час та зусилля на відновлення попереднього стану, а також керуючись принципами розумності і справедливості суд вважає, що на користь позивача підлягає стягненню 7 000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди.

При цьому суд не приймає до уваги пояснення свідка ОСОБА_6-дружини позивача про те, що вона брала кредит саме для ремонту автомобіля, так як в судовому засіданні вона пояснила. що гроші їм були потрібні з необхідністю її лікування на різні захворювання.

Щодо позовних вимог про стягнення коштів, затрачених на правову допомогу, то у їх задоволенні слід відмовити з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 02 квітня 2014 року між позивачем та адвокатом ОСОБА_7., було укладено договір про надання правової допомоги.(а.с.5-6). Згідно п.4.1 зазначеного договору вбачається що оплата за надані послуги здійснюється у відповідності до Додатка 31, яке є невід'ємною частиною цього договору та визначається за підсумками роботи з залежності від об'єму та кінцевих результатів. Такого додатку №1 суду не було надано . суду надано Додаток №2 до цього договору , з якого вбачається, що всього за виконану роботу з наданням правової допомоги передбачена оплата у розмірі 8000 грн.(а.с.7).

При цьому суду не надано розрахунок на суму 8800 гривень відповідно до діючого законодавства.

Також частиною 2 статті 84 ЦПК України визначено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до додатка до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року N 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» якою затверджені граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних із розглядом цивільних та адміністративних справ і якою зазначено, що граничний розмір не перевищує суму, що обчислюється, виходячи з того, що особі виплачується 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи.

Враховуючи викладене суд доходить висновку, що позивач не обґрунтував розмір витрат з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року N 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави».

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, розглядаючи спір, суд встановлює фактичні обставини на підставі наданих сторонами письмових або речових доказів, пояснень свідків чи інших передбачених законом фактичних даних. При цьому, за правилами ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог, або заперечень.

Також згідно ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати сплачені при за подачу позову пропорційно до розміру позовних вимог в сумі 268 грн.60 коп.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, ч.1 ст. 56, 60, 61, 79 ч.3, 84, 88, ст. 169, 209, 212- 215, 218, ЦПК України, ст.ст. 15,16, 22,23, 319 , 1166, ч.2 ст. 1187, 1192,1193,1194 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про стягнення шкоди, заподіяної в наслідок дорожньо-транспортної пригоди, витрат на правову допомогу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ід.код НОМЕР_4) на користь ОСОБА_1 (ід. код НОМЕР_5) суму матеріального шкоди у розмірі 21 011 грн. та витрати за проведення оцінки у розмірі 800 грн. , а всього- 21811 (двадцять одна тисяча вісімсот одинадцять) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (ід.код НОМЕР_4) на користь ОСОБА_1 (ід. код НОМЕР_5) моральну шкоду у розмірі 7000 (сім тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (ід.код НОМЕР_4) на користь ОСОБА_1 (ід. код НОМЕР_5) судові витрати у розмірі 268 (двісті шістдесят вісім ) гривень 66 коп..

В іншій частині позовних вимог- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк зі дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Домусчі Л.В.

26.03.2015