Ухвала іменем україни
23 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоГвоздика П.О.,
суддів: Завгородньої І.М., Євтушенко О.І., Ситнік О.М., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», в інтересах якого діє ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду Вінницької області від 09 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом, в якому зазначало, що 17 серпня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 026/0806/88-013, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 30 тис. доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % річних строком до 16 серпня 2016 року.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс») було укладено договір факторингу № 15, відповідно до умов якого ПАТ «Сведбанк» відступило, а ТОВ «ФК «Вектор Плюс» прийняло право вимоги за кредитним договором від 17 серпня 2006 року № 026/0806/88-013, укладеним між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_6

28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого ТОВ «Кредитні ініціативи» придбало право вимоги заборгованості за кредитними договорами, зокрема за кредитним договором від 17 серпня 2006 року № 026/0806/88-013, про що був повідомлений відповідач.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_6 умов договору станом на 01 вересня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 16 759 грн 29 доларів США, що еквівалентно 371 983 грн 22 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 21825,92 доларів США; заборгованість за процентами за користування кредитом - 2756,94 доларів США; пеня за несвоєчасне виконання умов кредитного договору - 3782,25 доларів США.

На підставі наведеного вище ТОВ «Кредитні ініціативи» просило суд стягнути з ОСОБА_6 на свою користь зазначену заборгованість, а також судові витрати.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2014 року позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором від 17 серпня 2006 року № 026/0806/88-013 в розмірі 371 983 грн 22 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 286 227 грн 56 коп.; заборгованість за процентами за користування кредитом - 36 154 грн 82 коп.; пеня за несвоєчасне виконання умов кредитного договору - 49 600 грн 84 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 09 лютого

2015 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Кредитні ініціативи», в інтересах якого діє ОСОБА_7, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення апеляційного суду вказаній нормі процесуального права не відповідає.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що відповідач умови кредитного договору не виконав, а право вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до позивача, тому є підстави для стягнення заборгованості з відповідача на користь ТОВ «Кредитні ініціативи».

Апеляційний суд, скасувавши рішення суду першої інстанції та ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позову, виходив із того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, укладеними 18 серпня 2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна.

Судами встановлено, що 17 серпня 2008 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 026/0806/88-013, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 30 тис. доларів США строком до 16 серпня 2016 року та сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % річних за весь строк фактичного користування кредитом.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що забезпеченням виконання зобов'язань боржника за цим договором виступає іпотека: трикімнатна квартира № 12, що розташована за адресою: вул. Островського, 31, м. Вінниця (а. с. 5)

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу, за умовами якого банк відступив фактору свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладених з боржниками, зазначеними у реєстрі заборгованості боржників, до складу якого ввійшов і кредитний договір укладений з відповідачем ОСОБА_6 (а. с. 21-38).

28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» (клієнт) та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, згідно з яким клієнт відступає фактору свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників та у переліку кредитних договорів та договорів забезпечення, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації, серед яких і кредитний договір, укладений з відповідачем у даній справі (а. с. 18-38).

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом.

Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ст. 1077 ЦК України).

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» до фінансових послуг належать операції з факторингу.

Статтею 21 вказаного Закону встановлено, що державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється щодо ринків фінансових послуг - Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг).

Згідно з п. 13 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, затвердженого Указом Президента України від 23 листопада 2011 року № 1070/2011, Нацкомфінпослуг у межах своїх повноважень на основі та на виконання Конституції та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає розпорядження, організовує і контролює їх виконання.

Як вбачається з матеріалів справи апеляційний суд, ухваливши рішення про відмову у задоволенні позову, послався на діюче на час ухвалення рішення апеляційним судом положення пп. 1.2 розпорядження від 03 квітня 2009 року№ 231, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за № 0373/16389 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», яке втратило чинність на підставі розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері фінансових послуг від 13 серпня 2015 року № 1926, відповідно до якого до фінансової послуги факторингу віднесено набуття права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення та дійшов висновку про те, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у фактора прав на придбання права відступної вимоги до фізичної особи - не суб'єкта господарювання, встановивши, що у ТОВ «Кредитні ініціативи» відсутні правові підстави для набуття прав кредитора.

Однак, відмовляючи у задоволенні позову, судом не враховано, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17 жовтня 2002 року N 17-рп (v017p710-02) (щодо повноважності Верховної Ради України) визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони.

Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Крім того, відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 4 ЦК України цивільні відносини можуть регулюватись актами Президента України у випадках, встановлених Конституцією України. Інші органи державної влади України, органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом.

Таким чином, з урахуванням викладеного апеляційний суд, посилаючись на положення розпорядження від 03 квітня 2009 року № 231, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за № 0373/16389 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», не перевірив чи не суперечать норми вказаного підзаконного нормативно-правового акта законам України та чи можуть бути його положення застосовано до спірних правовідносин.

Ураховуючи те, що апеляційний суд не визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка їх регулює, його рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК Українищодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 09 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: І.М. Завгородня О.І. Євтушенко О.М. Ситнік Г.В. Юровська