УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Кадєтової О.В.,Карпенко С.О.,
Мостової Г.І.,Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до державного підприємства «Вигодське лісове господарство» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, за касаційною скаргою ОСОБА_7, яка діє в інтересах ОСОБА_6, на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що згідно контракту від 22 листопада 2013 року він перебував у трудових відносинах з ДП «Вигодське лісове господарство» на посаді директора.

Наказом голови Державного агентства лісових ресурсів України від 23 червня 2014 року № 368-к його звільнено з посади директора на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України.

07 липня 2014 року відповідач частково виплатив йому заробітну плату в розмірі 18 992,00 грн.

11 листопада 2014 року йому було донараховано компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 3 849,97 грн, а 26 листопада 2014 року донараховано суму в розмірі 12 057,50 грн.

Посилаючись на те, що відповідач у порушення вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України затримав виплату вказаних вище коштів, позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахункупри звільненні за період з 07 липня 2014 року по день фактичного розрахунку, а саме - 26 листопада 2014 року, у розмірі 49 408,18 грн.

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, яка діє в інтересах ОСОБА_6,порушує питання про скасування судових рішень судів попередніх інстанцій з ухваленням нового рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач звернувся до суду з пропуском тримісячного строку встановленого п. 1 ст. 233 КЗпП України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 з 06 грудня 2013 року на підставі контракту від 22 листопада 2013 року працював на посаді директора ДП «Вигодське лісове господарство». Наказом державного агентства лісових ресурсів України від 26 червня 2014 року № 368-к з позивачем було припинено трудові відносини з підстав, передбачених п. 26 контракту за невиконання підприємством зобов'язань щодо виплати заробітної плати працівникам.

07 липня 2014 року відповідач здійснив частковий розрахунок із позивачем у розмірі 18 992,00 грн згідно доручення № 1282.

11 листопада 2014 року було донараховано компенсацію за невикористану відпустку у сумі 3 849,97 грн, а 26 листопада 2014 року донараховано суму у розмірі 12 057,50 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № № 6821 та 1691.

Отже, станом на 26 листопада 2015 року відповідно ст. 116 КзПП України позивачу було виплачено всі суми належні йому від підприємства на час звільнення з роботи, про що останньому було відомо. Даного факту позивач не заперечував.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно із частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року № 116цс15.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій правильно встановили характер спірних правовідносин, і оцінивши наявні у справі докази, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки про виплату всіх сум належних при звільненні з роботи позивачу стало відомо 26 листопада 2014 року, в той час як до суду ОСОБА_6 звернувся 04 березня 2015 року. Крім того, під час розгляду справи питання про поновлення тримісячного строку позивачем не порушувалось.

Згідно ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, яка діє в інтересах ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко Г.І. Мостова
М.І. Наумчук