Ухвала

іменем україни

23 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 15 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулось до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначило, що 03 жовтня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та ОСОБА_3 було укладено договір про відкриття відновлюваної кредитної лінії, відповідно до умов якого банк надав відповідачу у тимчасове користування кредитні ресурси шляхом відкриття на її картковий рахунок відновлюваної кредитної лінії з розміром ліміту овердрафта в сумі 12 000 грн зі сплатою відсотків за користування коштами, а ОСОБА_3 зобов'язувалась повернути кредитні ресурси до 02 серпня 2010 року і сплатити відсотки за користування кредитом.

10 листопада 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 було укладено додатковий договір до вказаного договору, згідно якого з 10 листопада 2008 року до повного погашення заборгованості встановлено кредитний ліміт 9 000 грн.

У порушення умов договору, ОСОБА_3 своїх зобов'язань за договором не виконала, у результаті чого утворилася заборгованість, яка станом на 10 серпня 2012 року становить 4 649 грн 38 коп., пеня 22 320 грн 63 коп. Позивач листом від 08 липня 2010 року звертався до відповідача з вимогою сплатити заборгованість, який остання отримала 14 липня 2010 року, проте заборгованість не сплатила.

Посилаючись на вказані обставини, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за кредитом у сумі 2 207 грн 90 коп., 15 627 грн 47 коп. заборгованості за відсотками за несанкціонований овердрафт, та 9 134 грн 64 коп. пені.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 15 червня 2015 року, позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії у сумі 26 970 грн 01 коп. з перерахуванням на рахунок ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам ухвалені судові рішення не відповідають.

Судом встановлено, що 03 жовтня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 було укладено договір про відкриття відновлюваної кредитної лінії, відповідно до умов якого банк надав відповідачу у тимчасове користування кредитні ресурси шляхом відкриття на її платіжній картці (договір про користування платіжною карткою ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 25 вересня 2008 року) відновлюваної кредитної лінії з розміром ліміту овердрафта в сумі 12 000 грн зі сплатою відсотків за користування коштами, а ОСОБА_3 зобов'язувалась повернути кредитні ресурси до 02 серпня 2010 року і сплатити відсотки за користування кредитом.

10 листопада 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 було укладено додатковий договір до вказаного договору, згідно якого з 10 листопада 2008 року до повного погашення заборгованості встановлено кредитний ліміт 9 000 грн.

Відповідно до п. 6.1 договору про відкриття відновлюваної кредитної лінії за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення.

Згідно з п. 10.9 договору про користування платіжною карткою від 25 вересня 2008 року тарифи банку і правила користування карткою, а також додаткові угоди до цього договору є невід'ємними частинами договору.

Пунктом 3.14 тарифів комісійної винагороди, які є додатком до договору від 25 вересня 2008 року, встановлена плата за несанкціонованим овердрафтом у розмірі 40 % в національній валюті.

У зв'язку з неналежним виконанням умов договору, у ОСОБА_3 виникла заборгованість за кредитом у сумі 2 207 грн 90 коп., 15 627 грн 47 коп. заборгованості за відсотками за несанкціонований овердрафт та 9 134 грн 64 коп. пені.

Задовольняючи позовні вимогиПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що позичальник порушила умови кредитного договору, допустила заборгованість, яка має бути з неї стягнута в судовому порядку.

Проте колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитися з висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 червня 2013 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області було ухвалено заочне рішення, яке було скасовано за заявою представника відповідача.

У заяві про перегляд заочного рішення від 05 червня 2013 року, а в подальшому і в апеляційній скарзі, ОСОБА_3 просила зменшити розмір неустойки на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, оскільки він значно перевищує розмір заборгованості.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, відхиляючи доводи апеляційної скарги відповідача, зазначив, що заява про зменшення розміру пені в суді першої інстанції від відповідача не надходила, а сума пені не перевищує суму заборгованості разом з процентами за користування за кредитом. Крім того зазначив, що сума пені становить 47 997 грн 95 коп., а банк просив стягнути лише її частину у розмірі 9 134 грн 64 коп.

Згідно з розрахунку заборгованості з пені, доданого до позовної заяви, банком розраховано її розмір з 16 січня 2009 року по 16 липня 2012 року, тобто більше ніж за три роки, яка становить 22 320 грн 63 коп. (а. с. 19).

Звертаючись до суду з заявою про уточнення позовних вимог, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 пеню на прострочену заборгованість у розмірі 9 134 грн 64 коп., проте розрахунок пені на цю суму відсутній, натомість надано розрахунок, згідно з яким розмір пені з 01 листопада 2013 року по 24 жовтня 2014 року становить 47 997 грн 95 коп. (а. с. 69).

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦПК України встановлена спеціальна позовна давність в один рік, у тому числі про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою, тобто строк позовної давності щодо позовних вимог про стягнення пені у даному випадку слід обраховувати з серпня 2011 року.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року № 6-100цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Проте суди зазначеного не врахували, стягуючи суму пені у розмірі 9 134 грн 64 коп. правильність її розрахунку та за який період вона нарахована, не перевірили та у порушення вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України, дійшли передчасного висновку про обґрунтованість доводів позивача щодо правильності визначення її розміру, оскільки зменшення її розміру можливе лише при її правильному обчисленні.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 15 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

В.М.Колодійчук

І.М. Фаловська