АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/2661/15 Головуючий: 1 інстанції
Категорія: інші Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

при секретарі: Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Московського Відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, треті особи: Служба у справах дітей Московського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради Харківської області, ОСОБА_2 про визнання незаконними дій державного виконавця, виключення майна з акту опису та визнання права користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду із позовом, в якому вказували на те, що вироком Московського районного суду м. Харкова від 07.02.2013 року ОСОБА_3 був засуджений за скоєння злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 307 та ч. 2 ст. 309 КК України, до чотирьох років позбавлення волі з конфіскацією майна. Постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 липня 2014 року ОСОБА_3 було звільнено від подальшого відбування покарання у виді позбавлення волі на підставі ст. 2 Закону України від 08.04.2014 року «Про амністію у 2014 році» та Закону України від 06.05.2014 року «Про застосування амністії в Україні». 12 жовтня 2014 року позивач ОСОБА_3 від своєї матері дізнався про те, що під час його відсутності державними виконавцями Московського ВДВС ХМУЮ в порядку виконання вироку суду про конфіскацію всього належного йому майна було описано не його особисте майно, що знаходилось у квартирі АДРЕСА_1, в якій він проживав, а саму квартиру, яку на той час зі слів державного виконавця вже виставлено на торги з метою її подальшої реалізації. Вказана квартира, дійсно належить позивачу ОСОБА_3 на праві приватної власності згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 26.02.2003 року Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконкому Харківської міської ради, проте в цій квартирі окрім нього проживають його мати - ОСОБА_5, дружина - позивачка по справі ОСОБА_4, син позивачів ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також дружина рідного брата позивача ОСОБА_7 та донька останніх ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Всі зазначені особи оселились у вказаній квартирі з дозволу її власника ОСОБА_3 та користуються всіма правами членів сім'ї наймача, крім того в цій квартирі зберігаються всі їхні особисті речі.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що в результаті конфіскації вказаної квартири державними виконавцями Московського ВДВС ХМУЮ порушуються не тільки права ОСОБА_3, а й житлові права всіх інших членів його родини, позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили суд виключити з акту опису та арешту майна, складеного 18 липня 2014 року державним виконавцем Московського ВДВС ХМУЮ, квартиру АДРЕСА_1 зобов'язати Московський ВДВС ХМУЮ не вчиняти будь-яких дій, пов'язаних з відчуженням вказаної квартири, а також визнати за позивачкою ОСОБА_4 та сином позивачів ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, право на проживання та користування цією квартирою.

В процесі розгляду справи районним судом по суті заявлених позовних вимог позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з заявою про вжиття заходів забезпечення заявленого ними позову, в якій просили зобов'язати Московський ВДВС ХМУЮ не вчиняти будь-яких дій, пов'язаних з відчуженням та реалізацією квартири АДРЕСА_1, посилаючись на те, що невжиття цих заходів може утруднити виконання майбутнього рішення суду, та заявили клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_2 - нового власника зазначеної квартири.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2015 року клопотання позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено - залучено до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_2

Цією ж ухвалою районного суду задоволено й заяву позивачів про забезпечення заявленого ними позову - накладено заборону на відчуження та реалізацію квартири АДРЕСА_1 зареєстровану за ОСОБА_3

Не погодившись частково із таким процесуальним рішенням, третя особа по справі - ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати зазначену ухвалу районного суду в частині, що стосується накладення заборони на відчуження та реалізацію квартири АДРЕСА_1 як таку, що постановлена з порушенням норм цивільного процесуального права.

В обґрунтування своєї скарги апелянт ОСОБА_2 посилається на те, що 27.11.2014 року згідно протоколу № 15100 проведення електронних торгів його було визнано переможцем торгів з придбання квартири АДРЕСА_1. 02.12.2014 ним було сплачено повну вартість придбаного житла.

17.12.2014 року приватним нотаріусом ХМНО Конопацькою О.Б. на підставі акта про проведення електронних торгів, затвердженого Московським ВДВС ХМУЮ 12.12.2014 року, йому було видано Свідоцтво про право власності на вказану квартиру, зареєстроване в реєстрі за № 1751.

Того ж дня приватним нотаріусом до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено відповідний запис про реєстрацію права власності апелянта на придбану ним квартиру АДРЕСА_1.

Таким чином, на момент постановлення районним судом оскаржуваної ухвали, він - ОСОБА_2 є єдиним законним власником вказаної квартири. При цьому, він не є відповідачем по справі за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4, заявлені ними позовні вимоги не стосуються речових прав щодо належної тепер уже йому квартири, а тому суд першої інстанції безпідставно вжив заходи забезпечення заявленого позивачами позову шляхом накладення заборони на відчуження та реалізацію цієї квартири, позаяк такий вид забезпечення позову не є співмірним із заявленими позивачами вимогами.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали районного суду відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 2 ст. 307, п. 2 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції змінює або скасовує ухвалу і постановляє нову ухвалу з розглянутого питання, якщо це питання вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права.

Згідно зі ст.ст. 1, 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право».

Статтею 151 ЦПК України передбачено, що за заявою осіб, які беруть участь у справі, суд може вжити заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Під забезпеченням позову розуміється вжиття судом передбачених законом заходів, які створюють реальну гарантовану можливість для виконання в майбутньому рішення по справі в разі задоволення заявленого позову.

При цьому забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.

Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

Так, загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

Види забезпечення позову визначені законодавцем у ст. 152 ЦПК України.

Згідно вказаної правової норми позов забезпечується, зокрема накладенням арешту на майно, що належать відповідачеві і знаходиться у нього або в інших осіб, а також забороною вчиняти певні дії.

У разі необхідності судом можуть бути застосовані й інші види забезпечення, які не передбачені цією процесуальною нормою, чи застосовано кілька видів забезпечення позову.

Проте, у будь-якому випадку види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність виду забезпечення позову і заявлених позивачем вимог полягає в тому, що вид забезпечення позову має бути адекватним сутності заявлених вимог.

Як роз'яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 22.12.2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Таким чином, керуючись наведеними нормами цивільного процесуального законодавства та враховуючи роз'яснення Верховного Суду України, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Однак, як свідчать матеріали справи, вирішуючи питання про забезпечення заявленого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позову шляхом накладення заборони на відчуження та реалізацію квартири АДРЕСА_1 нібито зареєстровану за ОСОБА_3, суд першої інстанції не взяв до уваги, що власником цієї квартири вже є третя особа по справі - ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на вказане житло, виданого 17.12.2014 року приватним нотаріусом ХМНО Конопацькою О.Б. за реєстровим № 1751, як переможець електронних торгів з її примусового продажу.

При цьому новий власник указаної квартири ОСОБА_2 до участі у справі як сторона ініційованого позивачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 цивільно-правового спору не залучався, відповідачем по справі він не є й будь-яких вимог майнового характеру до нього позивачами не заявлялось.

Більш того, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції взагалі залишив поза увагою ту обставину, що зазначена вище квартира вже реалізована Московським ВДВС ХМУЮ як конфіскат у порядку примусового виконання вироку Московського районного суду м. Харкова від 07.02.2013 року, а відтак належним чином не визначившись із суттю заявлених позовних вимог та обґрунтованістю доводів позивачів щодо необхідності забезпечення їхнього позову, дійшов помилкового висновку про те, що невжиття заходів забезпечення заявленого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Московського ВДВС ХМУЮ позову шляхом накладення заборони на відчуження та реалізацію цієї квартири може ускладнити виконання майбутнього рішення у справі.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище, а також те, що вжиття судом заходів забезпечення позову за відсутності для цього передбачених законом підстав є неприпустимим, тим більше, якщо забезпеченням позову порушуються законні права інших осіб, ухвала Московського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2015 року в оскаржуваній її частині не може бути визнана законною, обґрунтованою й такою, що постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому судова колегія вважає за необхідне скасувати цю ухвалу районного суду в зазначеній частині, відмовивши в задоволенні заяви позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про вжиття судом заходів забезпечення заявленого ним позову за її безпідставністю.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст.ст. 151, 152, 303, 304, 307, 312-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2015 року - змінити.

Скасувати зазначену ухвалу суду першої інстанції в частині, що стосується накладення заборони на відчуження та реалізацію квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про вжиття заходів забезпечення заявленого ним позову - відмовити.

У решті ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно з моменту її проголошення, є остаточною й згідно п. 2 ч. 1 ст. 324 ЦПК України касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: