У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

29 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3, про припинення поруки за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 21 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4, посилаючись на те, що 14 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_3 надано кредит у сумі 32 500 доларів США на строк до 14 вересня 2014 року зі сплатою 11,8% річних за користування кредитом.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 14 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній зобов'язався солідарно відповідати перед позивачем за зобов'язаннями ОСОБА_3

Оскільки ОСОБА_3 зобов'язання за кредитним договором не виконує, станом на 3 квітня 2013 року утворилась заборгованість в розмірі 172 101,92 грн, яку банк просив стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно.

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернувся із зустрічною позовною заявою до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про припинення поруки, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що банк змінив строк виконання зобов'язань за договором, оскільки 6 червня 2011 року направив ОСОБА_3 як боржнику та йому як поручителю вимогу про дострокове погашення кредиту, отже на його думку, порука припинена на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2013 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 93 840,35 грн заборгованості за кредитним договором.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов задоволено.

Визнано припиненою поруку ОСОБА_4, встановлену договором поруки від 14 вересня 2007 року № 1839/07, за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором від 14 вересня 2007 року.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 21 січня 2014 року рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором у розмірі 172 101,92 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про припинення поруки відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову банку, суд першої інстанції виходив із того, що, звернувшись у червні 2011 року до відповідачів з вимогою про дострокове погашення кредиту, банк змінив строк виконання зобов'язання, але з позовом до поручителя звернувся з пропуском шестимісячного строку, встановленого ст. 559 ЦК України. Дійшовши висновку про припинення поруки, стягнув заборгованість тільки з боржника, зменшивши суму пені.

Ухвалюючи нове рішення про задоволення позову банку та про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, апеляційний суд виходив із того, що строк поруки у договорі поруки встановлено до 14 вересня 2014 року, тому немає підстав вважати, що порука припинена. Також апеляційний суд дійшов висновку, що зменшення розміру пені на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України можливо лише за заявою боржника, але такої заяви подано не було.

Проте висновки апеляційного суду є передчасними.

Судом встановлено, що п. 3.5 кредитного договору від 14 вересня 2007 року передбачено право кредитора вимагати дострокового повернення кредитних коштів, процентів за користування кредитом та штрафних санкцій у разі невиконання позичальником умов цього договору, за умови попереднього повідомлення позичальника рекомендованим листом, а боржник зобов'язаний виконати вимогу банку протягом 10 днів з дня її одержання.

Згідно з п. 2.1 договору поруки від 14 вересня 2007 року в разі невиконання боржником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором нарівні з боржником за повернення суми кредиту, нарахованих процентів за користування кредитом та штрафних санкцій на підставі статті 554 ЦК України.

Пунктом 5 договору поруки також визначено, що порука припиняється із припиненням зобов'язання, що нею забезпечується, а також, якщо кредитор протягом 6 місяців від дня настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором не заявив вимоги до поручителя.

До матеріалів справи у суді першої інстанції долучено копію листів від 6 червня 2011 року, у яких позивач повідомляє відповідачів, що у зв'язку з порушенням боржником ОСОБА_3 зобов'язання за кредитним договором, банк відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України і пункту 3.5 кредитного договору використав право вимагати дострокового повернення кредиту і зобов'язав виконати вимогу протягом 10 днів з моменту її отримання.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції ч. 2 ст. 1050 ЦПК України, Верховний Суду України в постанові № 6-190цс14 від 21 січня 2015 року зазначив наступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст.1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У разі зміни кредитором на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову банку, апеляційний суд не врахував, що договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за кредитним договором. Не надавши оцінки пред'явленій банком вимозі про дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування кредитом та пені, суд апеляційної інстанції не встановив, чи змінив кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, що впливає на визначення початку перебігу строку пред'явлення вимоги до поручителя.

Крім того, ч. 3 ст. 551 ЦК України, зокрема, передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України, з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Тому висновок апеляційного суду про можливість зменшення пені виключно за заявою боржника помилковий.

З огляду на допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин справи, ухвалене апеляційним судом рішення підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 335, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 21 січня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П.Касьян
Судді: В.І.Амелін Т.П.Дербенцева С.О.Карпенко В.О.Савченко