Провадження №2з/201/284/2015р.
У Х В А Л А

ПРО ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ПОЗОВУ

29 липня 2015р. суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська - Ткаченко Н.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову по цивільній справі № 201/16410/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа Орган опіки та піклування Кіровської районної у м. Дніпропетровську ради) про відібрання дитини,

ВСТАНОВИЛА:

19.12.2014р. в провадження Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа Орган опіки та піклування Кіровської районної у м. Дніпропетровську ради) про відібрання дитини.

Провадження по справі відкрито ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 23.01.2015р. та ухвалою суду від 15.05.2015р. провадження у справі було зупинено.

09.07.2015р. до суду надійшла заява ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони вивозу за межі України ОСОБА_3, 03.12.2011р. народження, яка була передана їй у звязку з відпусткою судді тільки 29.07.2015р.

В обґрунтування заявленої вимоги позивачка посилалася на те, що існує ризик вивозу дитини, з огляду на те, що відповідачка має вид на проживання в Німеччині та неодноразово погрожувала вивезти дитину за кордон. Враховуючи, що після отримання рішення суду про усиновлення, відповідачка оформила свідоцтво про народження дитини, в якому зазначено його матірю, та вона може самовільно вивезти дитину закордон, то позивачка просила задовольнити її клопотання та вжити заходи забезпечення позову.

Ознайомившись із заявою позивачки про вжиття заходів забезпечення позову, вважаю за можливе задовольнити її з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 152 ЦПК України, позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до роз'яснень п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі, а п. 4 вказаної Постанови, передбачено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Під час розгляду справи, судом було встановлено, що між сторонами дійсно виник спір, який стосується відібрання дитини ОСОБА_3, 03.12.2011р. народження у ОСОБА_2, яка утримує його у себе без достатніх правових підстав.

Так, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.02.2015р. було дозволено ОСОБА_2 усиновити малолітнього ОСОБА_3

В подальшому, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.06.2015р. дане рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.02.2015р. було скасоване та в задоволені позову було відмовлено.

На сьогоднішній день, ОСОБА_1 є опікуном малолітньої дитини та діє на підставі рішення Маріупольської міської ради Приморської районної адміністрації від 26.11.2014р. № 230 про призначення її опікуном над дитиною.

Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27.02.91, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно ст. 11 даної Конвенції, держави-учасниці вживають заходів для боротьби з незаконним переміщенням дітей за кордон.

Враховуючи, те, що дитина на сьогоднішні день не перебуває разом із опікуном, місце знаходження дитини невідоме, оскільки зі слів представника позивачки саме відповідачка переховує у себе дитину, з метою недопущення порушення прав дитини, вважаю за можливе вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони вивозу за межі України малолітнього ОСОБА_3, 03.12.2011р. народження.

З огляду на те, що на саме на Державну прикордонну службу України покладено обовязок щодо здійснення контролю і пропуску в установленому порядку в тому числі осіб, то дану ухвалу для виконання слід надіслати саме до цієї установи.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 151, 152, ч. 8 ст. 153, ст. ст. 210, 293 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», Конвенцією «Про права дитини» суддя,

УХВАЛИЛА :

Заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову по цивільній справі № 201/16410/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа Орган опіки та піклування Кіровської районної у м. Дніпропетровську ради) про відібрання дитини задовольнити.

Заборонити вивіз за межі України малолітнього ОСОБА_3, 03.12.2011р. народження.

Копію ухвали для виконання надіслати до Державної Прикордонної Служби України (01601 м. Київ вул. Володимирська, буд. 26), для відома позивачці, а відповідачці згідно ч. 7 ст. 153 ЦПК України копію ухвали надіслати після її виконання.

Ухвала підлягає негайному виконанню, але на увалу може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом пяти днів.

Строк предявлення ухвали, як виконавчого документа для виконання, один рік.

Адреси сторін:

Позивачка: ОСОБА_1 (АДРЕСА_1).

Відповідачка: ОСОБА_2 (АДРЕСА_2).

Третя особа: Орган опіки та піклування Кіровської районної в м. Дніпропетровську ради (49000 м. Дніпропетровськ, пр. Кірова, буд. 22).

Суддя: Н.В.Ткаченко