У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П.,

Іваненко Ю.Г., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, служба у справах дітей Хмельницької міської ради, про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 6 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 22 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 19 січня 2010 року, укладеного між ним та ОСОБА_4 Останній зі своєю сім'єю продовжує проживати в зазначеному будинку. Посилаючись на те, що відповідачі відмовляються добровільно виселитися із спірного будинку, правові підстави для користування ним у останніх відсутні, просив задовольнити позов.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 6 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 22 квітня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є власником будинку № АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 19 січня 2010 року, право власності на який зареєстровано у державному реєстрі 3 грудня 2011 року.

У вказаному будинку з моменту укладення договору купівлі-продажу проживають без реєстрації колишній власник ОСОБА_4 та члени його сім'ї: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_6, ОСОБА_8, малолітні - ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, що підтверджується довідкою комітету самоорганізації населення мікрорайону Лезнево м. Хмельницького від 23 травня 2014 року.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що відповідачі з січня 2010 року проживали в належному позивачу будинку, відкрито та безперешкодно користувалися ним та земельною ділянкою за згодою позивача, тому між ними фактично виникли правовідносини з договору найму.

Однак з такими висновками погодитись не можна.

Відповідно до ст. 391 ЦК України <nau://ukr/435-15|st391> власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 158 ЖК України <nau://ukr/5464-10|st158> наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму житла укладаються у письмовій формі (ст. 158 ЖК України, ст. 811 ЦК України <nau://ukr/435-15|st811>).

Вирішуючи спір суди виходили із того, що між сторонами виникли правовідносини із договору найму, а тому виселення відповідачів може бути проведене у порядку та на підставах передбачених ст. 168 ЖК України.

Однак, дійшовши такого висновку, суди не звернули уваги на те, що дані про укладення між сторонами договору найму у письмовій формі відсутні, письмових доказів на підтвердження його укладення не подано.

Сама по собі сплата комунальних платежів, про що зазначено в судових рішеннях, не може свідчити про те, що між сторонами існували відносини із договору найму житлового приміщення, оскільки плата за користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується останньому і встановлюється за домовленістю сторін, як це визначено ст. 162 ЖК України.

На спростування доводів ОСОБА_3 про те, що ніякої домовленості з відповідачами з приводу користування належним йому будинком між сторонами не було, своєї згоди на проживання відповідачів в ньому він не давав доказів не наведено.

З огляду на викладене, суди дійшли передчасних висновків про відсутність підстав для задоволення позову, не врахували тих обставин, що із припиненням права власності особи втрачається й право користування відчуженим жилим приміщенням у неї та членів її сім'ї.

Вказані порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179, 212 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, в зв'язку з чим оскаржувані судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 6 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 22 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:Н.А. Горелкіна Є.П. Євграфова Ю.Г. Іваненко М.І. Наумчук