УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,

Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» про стягнення коштів за договором банківського рахунка, за касаційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» - Ожга Євгенія Вікторовича на рішення апеляційного суду Житомирської області від 22 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» (далі -ПАТ «КБ «Даніель») про стягнення коштів за договором банківського рахунка.

На обґрунтування позовних вимог вказувала про те, що 03 липня 2013 року між нею та відповідачем було укладено договір банківського рахунка, на якому знаходилося 257 181 грн 64 коп.

Посилаючись на те, що відповідач на її вимогу про видачу усієї суми коштів повернув лише 200 тис. грн, ОСОБА_4 просила стягнути решту не отриманих коштів у сумі 57 181 грн 64 коп.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 02 грудня 2014 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 22 січня 2015 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Стягнуто з ПАТ «КБ «Даніель» на користь ОСОБА_4 57 181 грн 64 коп. та в дохід держави 571 грн 82 коп.

У касаційній скарзі уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Даніель» - Ожго Є.В. просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в позові, місцевий суд дійшов висновку про те, що під час здійснення в банку процедури тимчасової адміністрації та ліквідації правові підстави для стягнення коштів за договором банківського рахунка, що перевищують суму, виплачену Фондом гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) відсутні, при цьому права позивачки не порушені, так як її вимоги як кредитора будуть погашені згідно із черговістю та в порядку, визначеному ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що кошти в розмірі 200 тис. грн отримані позивачкою до початку процедури ліквідації ПАТ «КБ «Даніель», а тому не можуть враховуватися як сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, в зв'язку з чим на її користь підлягають стягненню не повернуті відповідачем за договором банківського рахунка кошти.

Однак повністю погодитися з таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Згідно із ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 03 липня 2013 року між ОСОБА_4 та ПАТ «КБ «Даніель» було укладено договір банківського рахунка № Т-3045, на якому станом на 29 січня 2014 року знаходилося 257 181 грн 64 коп.

Згідно з квитанцією від 07 лютого 2014 року позивачці повернуто 200 тис. грн.

Відповідно до довідки від 29 вересня 2014 року ОСОБА_4 визнано кредитором відповідача та вказано, що її вимога в сумі 57 181 грн 64 коп. підлягає задоволенню за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та реалізації майна банку як кредитору четвертої черги.

Пунктами 4, 6, 16 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон) визначено, що вкладник - фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката; ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства; тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

За змістом ч. 6 ст. 36 Закону обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України.

При цьому, як вбачається з листа Фонду від 17 січня 2014 року на підставі постанови правління Національного банку України від 16 січня 2014 року про віднесення ПАТ «КБ «Даніель» до категорії неплатоспроможних виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 16 січня 2014 року щодо здійснення тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію у ПАТ «КБ «Даніель» і призначено Ожга Є.В. уповноваженою особою Фонду.

Тобто, на момент повернення позивачці частини коштів за вкладом у ПАТ «КБ «Даніель» було призначено тимчасову адміністрацію.

Таким чином, оскільки вказаним Законом чітко визначено виконання зобов'язання Фонду перед вкладниками банку по відшкодуванню коштів за вкладом в межах граничного розміру протягом дії тимчасової адміністрації, апеляційним судом безпідставно пов'язано визначення гарантованої суми саме із прийняттям рішення про ліквідацію банку, не дивлячись на те, що згідно із п. 4 ч. 2 ст. 4 та ч. 2 ст. 26 Закону вкладник набуває права на їх отримання та Фонд організовує такі виплати під час зазначеної процедури, так як визначальним у даному випадку є саме встановлення тих фактів, чи є відповідний банк учасником Фонду та чи були виплачені вкладнику кошти за вкладом відповідно до цього Закону і за рахунок коштів Фонду.

Однак апеляційним судом вказаних обставин не з'ясовано, у зв'язку із чим його висновок про непоширення на вказані правовідносини Закону є передчасним.

Водночас, при новому розгляді справи суду апеляційної інстанції необхідно врахувати наступне.

За змістом ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у невиконанні чи неналежному виконанні умов зобов'язання (ст. 610 ЦК України).

За змістом ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, примусове виконання обов'язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, і відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень 'частин другої - пятої статті 13 <http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/435-15/print744334> цього Кодексу.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1, 2 ст. 1066 ЦК України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

За змістом ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом.

Таким випадком, зокрема, є й визначені Законом наслідки запровадження тимчасової адміністрації в банку, про що було вказано вище (ст. 36), де також у п. ч. 1 ст. 2 цього Закону дано визначення терміну недоступність вкладів - неможливість отримання вкладником під час виведення неплатоспроможного банку з ринку вкладу, включаючи відсотки за ним, протягом семи робочих днів з дня закінчення строку дії договору (або з дня запровадження тимчасової адміністрації, якщо договір закінчився до цієї дати) або з дня вимоги (за вкладами на вимогу, за поточними чи картковими рахунками), здійсненої протягом дії тимчасової адміністрації.

Водночас главою 50 ЦК України встановлені підстави припинення зобов'язання, зокрема: виконанням, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, поєднанням боржника і кредитора в одній особі, неможливістю його виконання, смертю фізичної особи та ліквідацією юридичної особи, а також на інших підставах, встановлених договором або законом.

Так, згідно із ч. 1 ст. 26 Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис. грн.

Отже, проаналізувавши вищенаведені норми права, можна дійти висновку про те, що законодавством визначено спеціальний позасудовий порядок припинення зобов'язань банку перед вкладниками за умови відшкодування їм коштів за вкладами державою в особі Фонду, однак встановлена цим Законом гарантія обмежена в сумі, а жодними іншими нормативно-правовими актами не забезпечуються права вкладників на видачу тієї суми належних їм грошей, що перевищує виплачену Фондом.

Разом із тим не існує й такого закону, який би передбачав наслідком запровадження тимчасової адміністрації безпосереднє та в повному обсязі звільнення банку від виконання своїх зобов'язань у договірних відносинах із вкладниками, а ст. 52 Закону визначає лише черговість та порядок задоволення вимог до банку (спрямування уповноваженою особою Фонду коштів), де вказується, що вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, яка перевищує суму, виплачену Фондом, віднесені до четвертої черги кредиторів та можуть бути задоволені за кошти, які одержить уповноважена особа в результаті ліквідації та реалізації майна банку, і це означає, що а ні сам Фонд в особі держави, а ні банк в добровільному порядку повернення вкладнику решти коштів не гарантують, інакше кажучи, відсутні реальні засоби захисту, окрім судового, які б насправді забезпечили реалізацію та здійснення такого права особи, що відповідно порушує право на ефективний захист згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тобто, під час тимчасової адміністрації їх положення дозволяють банку не здійснювати моментального задоволення вимог вкладників і інших кредиторів банку, як це визначає ст. 1075 ЦК України у спірних правовідносинах, що вказує на відсутність у особи можливості негайно та протягом деякого часу скористатися належними їй коштами, однак не може підтверджувати втрату права на них взагалі, тому за наявності фактів існування зобов'язання між сторонами, порушеного права вкладника на безперешкодне розпорядження грошима та причетності до такого порушення банку, який не видає йому залишок коштів на рахунку, а також ст. 3 ЦПК України і ст. 15 ЦК України, виключається відмова судом у його захисті, навіть з огляду на те, що відповідно до вимог ст. 1074 ЦК України та ст. 36 Закону поведінка останнього є чинною.

Однак не можна вважати відмовою у праві на захист цивільного права особи, наявність узгодженого Законом та встановленого державою порядку, який стосується забезпечення відшкодування вкладникам Фондом замість банків суми коштів за вкладами, граничний розмір яких не може бути вище ніж 200 тис. грн, при цьому вирішення спірних питань з приводу гарантованих Фондом коштів вкладників у межах суми відшкодування здійснюється в порядку, передбаченому ст. 54 Закону.

Також слід зауважити те, що хоча наявність тимчасової адміністрації банку-боржника не дозволить примусово стягнути кошти з нього безпосередньо, проте не виключає можливості задоволення вкладником своїх вимог, в тому числі й за рахунок проведення взаємозаліку та отримання у власність заставного майна, підписання поруки, списання коштів з рахунку вкладника на погашення кредиту, отримання права вимоги до позичальника, чи інших визначених законодавством дій, які має право вчиняти від імені неплатоспроможного банку уповноважена особа Фонду, не чекаючи обов'язково при цьому четвертої черги (виключно за рахунок коштів, які можуть бути одержані в результаті ліквідації та реалізації майна цього банку), в зв'язку із чим наявність судового рішення про стягнення з банку частини неповернутої Фондом суми коштів за договором банківського рахунка, повинна забезпечити гарантії цивільних прав та обов'язків сторін, а також право особи на справедливий судовий розгляд, визначене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

З огляду на викладене ухвалене у справі рішення апеляційного суду не можна визнати законним й обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства

«Комерційний банк «Даніель» - Ожга Євгенія Вікторовича задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 22 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: Є.П. Євграфова
І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік