АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/5828/13-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22ц/774/28/К/15 суддя Кулігіна Т.Д.
Категорія - 27 (І) Суддя-доповідач - Зубакова В.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Бондар Я.М., Соколан Н.О.

при секретарі: Трофименко О.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 14 серпня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Особи, що беруть участь у розгляді справи:

відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4,

позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5,

експерт Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз ОСОБА_6, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, посилаючись на те, що 27 серпня 2008 року сторони уклали договір позики за яким ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 230 000 грн., що еквівалентно 50 000 доларів США, на строк до 01 грудня 2008 року.

09 липня 2010 року ОСОБА_2 повернув частину боргу, а саме 40 000 грн., що еквівалентно 5 000 доларів США, а тому позивач, посилаючись на переривання перебігу строку позовної давності, просив суд: стягнути з відповідача на свою користь борг в розмірі 367 200 грн., що еквівалентно 45 000 доларів США та три відсотки річних від простроченої суми боргу в розмірі 33 048 грн., а також судові витрати по справі.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 14 серпня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму основного боргу у розмірі 190 000 грн., три відсотки річних від простроченої суми боргу у розмірі 23 473,50 грн., у відшкодування судових витрат 2 134,74 грн.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вважаючи договір позики укладеним з посиланням на ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, суд першої інстанції не врахував, що розписка про отримання коштів може бути надана на підтвердження укладення договору позики, а сам договір повинен відповідати вимогам статті 626 ЦК України. Крім того, договір позики вважається укладеним з моменту передачі грошей, а позивач особисто не передавав обумовлену у договорі позики суму відповідачеві, оскільки як гроші, так і розписка передавалися сторонам посередником ОСОБА_7, що взагалі не передбачено законом.

Судом не взято до уваги твердження відповідача щодо пропуску позивачем трирічного строку позовної давності, а розписка від 09 липня 2010 року ОСОБА_2 взагалі ніколи не писалася і не представлялася ОСОБА_3

Суд проігнорував клопотання відповідача про призначення судової технічної експертизи, а тому обставини оформлення розписки від 27 серпня 2008 року, на зворотній стороні якої знаходиться друкований текст та рукописний текст від 09 липня 2010 року, залишились не з'ясованими.

Також, судом було залишено поза увагою твердження відповідача про те, що він не повертав грошей ОСОБА_3 та жодних розписок з цього приводу не писав, а підпис на розписці взагалі не його.

Крім того, суд не звернув увагу на клопотання відповідача про судове доручення, за яким він просив допитати у якості свідка ОСОБА_8, який проживає на території Російської Федерації та надав заяву про неможливість прибути до судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_4, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, позивача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_5, які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили її відхилити, залишивши без змін рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 27 серпня 2008 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 у борг кошти у сумі 230 000,00 гривень, що еквівалентно 50 000,00 доларів США, про що в простій письмовій формі оформлено розписку, згідно умов якої строк повернення коштів - до 01 грудня 2008 року.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що сторони у відповідності до вимог ст. 1046 ЦК України уклали договір позики, а тому відповідач, який є позичальником за вказаним договором, у відповідності до ст. 1049 ЦК України повинен повернути позивачу, який є позикодавцем, грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому, та три відсотки річних за користування коштами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, спір між сторонами виник з приводу невиконання відповідачем зобов'язання з повернення боргу та наявності підстав у зв'язку з цим для покладення на відповідача обов'язку з повернення суми боргу та трьох відсотків річних від простроченої суми.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 509 ЦК України в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 526 ЦК передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, яка є обов'язковою для судів загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214 ЦПК України).

Оскільки, в матеріалах справи наявна розписка ОСОБА_2 щодо наявності у нього боргових зобов'язань перед ОСОБА_3 (а.с. 118), яка ніким не оспорена, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем доведено як факт укладення договору позики, так і факт передачі грошових коштів у розмірі 230 000,00 грн., що еквівалентно 50 000,00 дол.США.

Суд першої інстанції, врахувавши вищевикладене, вірно встановивши обставини справи та застосувавши норми матеріального закону, обґрунтовано дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми боргу та три проценти річних за прострочення виконання зобов'язань за договором позики від 27 серпня 2008 року в загальній сумі 23 473,50 грн.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо невірного розрахунку заборгованості за договором позики.

Доводи відповідача про те, що розписка містить терміни виконання грошового зобов'язання - 01 грудня 2008 року, а ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості лише у липні 2013 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, колегією суддів відхиляються.

Як вбачається із розписки ОСОБА_2, останній отримав від ОСОБА_3 230 000,00 грн. на строк до 01 грудня 2008 року (а.с. 118).

Згідно ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Разом з тим, згідно ч.ч.1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново та час, що минув до переривання перебігу строку позовної давності, до нового строку не зараховується.

Оскільки, 09 липня 2010 року ОСОБА_2 вчинив дії, що свідчать про визнання ним свого обов'язку про поверненню позики, а саме повернув ОСОБА_3 частину боргу (40 000,00 грн.), колегія суддів приходить до висновку, що з цього часу перебіг позовної давності переривається та починається заново, і звернення до суду з даним позовом 05 липня 2013 року вчинено в межах трирічного строку позовної давності (з 10 липня 2010 року по 10 липня 2013 року).

Відповідач ОСОБА_2 не визнає факт повернення ним грошових коштів у липні 2010 року, у зв'язку з чим просив суд провести по справі судову почеркознавчу експертизу для надання висновку про належність підпису на розписці про передачу коштів 09.07.2010 року (а.с. 118-зворот).

Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особами, які беруть участь у справі, в реалізації їх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Судом першої інстанції зазначені вимоги закону порушено та не призначено по справі судову почеркознавчу експертизу.

Для перевірки доводів ОСОБА_2 судом апеляційної інстанції було призначено судово-почеркознавчу експертизу.

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз № 3849-14 від 20.01.2015 року, підпис від імені ОСОБА_2, що розташований під текстом розписки від 09.07.2010 року навпроти запису "ОСОБА_2" виконаний самим ОСОБА_2 (а.с. 191-196).

Сторонами не надано жодного доказу на спростування висновку експертизи, а, допитана у судовому засіданні, судовий експерт Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз ОСОБА_6 повністю підтримала цей висновок та надала вичерпні пояснення щодо його окремих положень, щодо яких у відповідача ОСОБА_2 виникли запитання.

Зокрема, судовий експерт пояснила, що експертиза проводиться за сукупністю ідентифікуючих ознак та їх стійкості, фототаблиця до експертизи містить лише наглядний приклад тих ознак, які експерт вважає головними, та наголосила на тому, що при проведенні експертизи у неї не було сумнівів щодо належності досліджуваного підпису ОСОБА_2, а тому були відсутні підстави для проведення додаткових досліджень.

Доводи відповідача ОСОБА_2 щодо недоліків висновку судово-почеркознавчої експертизи № 3849-14 від 20.01.2015 року не дають підстав для призначення повторної судової почеркознавчої експертизи з огляду на наступне.

Порядок призначення та проведення судових почеркознавчих експертиз врегульовано Інструкцією про порядок призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичними рекомендаціями з питань підготовки та призначення судових експертів та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України №63/5 від 08.10.1998 року, згідно яких головним завдання почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів і підпису.

Відповідно до ч.1 ст. 150 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неякісним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експертові (експертам).

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року №8 "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах" передбачено, що повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов'язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують призначення і проведення експертизи.

Як вбачається з матеріалів справи, судовим експертом надано вичерпні відповіді на питання, поставлені перед ним ухвалою суду від 22.10.2014 року, висновки експерта не викликають сумнівів у їх правильності, а заперечення відповідача ОСОБА_2 полягають у вільному тлумаченні ним фототаблиці до висновку судової почеркознавчої експертизи №3849-14 (а.с. 196), яка є наглядною ілюстрацією проведеного експертом дослідження та не містить сукупності всіх ідентифікуючих ознак за якими було проведено експертизу.

Оскільки, відповідачем ОСОБА_2 не надано доказів щодо неповноти або необгрунтованості висновку експерта, а на всі питання, які у нього виникли з цього приводу, судовим експертом було надано вичерпні відповіді, колегія суддів не вбачає підстав, передбачених ст. 150 ЦПК України, для проведення додаткових експертних досліджень або ж призначення повторної судової почеркознавчої експертизи.

Частина 3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України покладає на кожну із сторін обов'язок з доведення тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦК України.

Отже, на підставі наявних матеріалів справи, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_2 не спростовано факту підпису розписки від 09.07.2010 року, яка вчинена на зворотній стороні розписки від 27.08.2008 року про отримання ним позики у сумі 230 000,00 грн. (а.с. 118) та свідчить про часткове повернення боргу у розмірі 40 000,00 грн. і перериває строки позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд проігнорував клопотання відповідача про призначення по справі судової технічної експертизи розписки від 27.08.2008 року, колегією суддів не беруться до уваги, оскільки не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки сам факт складання такої розписки ним не заперечується.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не задовольнив клопотання про направлення судового доручення до Російської Федерації про допит свідка ОСОБА_8, що було необхідно для встановлення обставин написання розписки від 27.08.2008 року, колегією суддів теж відхиляються, оскільки суд не вправі приймати, як доказ по справі, пояснення свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця за договором позики, який укладений у письмовій формі (ч. 1 ст. 1051 ЦК України).

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 14 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: