АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/895/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Герчаківська О.Я.
Провадження № 22-ц/789/940/15 Доповідач - Кузьма Р.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2015 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Кузьми Р.М.

суддів - Жолудько Л. Д., Сташків Б. І.,

при секретарі - Баляс Т.І.

з участю апелянта ОСОБА_1, його представника

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 25 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення,-

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, посилаючись на те, що він перебуває у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 з 7 вересня 1985 року та мають спільну дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. В 1988 році він отримав з роботи, де працював інженером I категорії «Дирекції автомобільних шляхів», що будуються в Тернопільській області (облдорбуд) двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 на трьох членів сімї. У 2006 році позивач приватизував, як власник, вказану двохкімнатну квартиру на трьох членів сімї. Протягом останніх чотирьох років дружина позивача перешкоджає йому проживати у вказаній квартирі, поміняла замки на вхідних дверях, у квартиру не пускає, незважаючи на те, що у квартирі знаходиться все майно позивача та його особисті речі. Протягом цього періоду ОСОБА_1 неодноразово звертався із скаргою до директора дочірнього підприємства «Люкс-Житло» ПП «Люкс» (ЖЕК) та до дільничого інспектора міліції, але відповідач продовжує перешкоджати йому користуватися житловим приміщенням. У звязку з цим позивач змушений тимчасово проживати у своєї матері в селі, оскільки іншого житла немає. Дружина викрала у нього паспорт громадянина України, який йому прийшлося відновити, свідоцтво на право власності на квартиру та домову книгу.

Таким чином, на підставі викладеного, позивач просив суд визнати за ним право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 25 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задоволити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Зокрема, апелянт зазначає, що суд безпідставно не прийняв до уваги те, що спірна квартира приватизована та знаходиться в спільній частковій власності його, дружини та неповнолітньої дочки. Добровільно пускати позивача в квартиру відповідачка відмовляється, визначити за ним порядок користування кімнатами ОСОБА_2 не бажає. Через її неправомірні дії ОСОБА_1 не має можливості користуватися своєю власністю.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник підтримали апеляційну скаргу, зіславшись на доводи, викладені в ній, просять її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 не зявилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення апелянта та його представника, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступних мотивів.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У відповідності до ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що позивач ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1, як і відомості на підтвердження того, що ОСОБА_2 своїми діями порушує його право власності чи законного володіння, чи існує реальна небезпека таких дій зі сторони відповідача.

З таким висновком колегія суддів не погоджується, оскільки він суперечить діючому законодавству, зроблений на неповно з'ясованих судом обставинах, які мають значення для справи, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для ухвалення нового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.10, ч.1 ст.11, ч.1 ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що згідно довідки № 728 від 16 травня 2014 року, виданої дочірним підприємством «Люкс-Житло» ПП «Люкс», ОСОБА_1 є власником частини квартири, проживає і зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. Разом з ним проживають і зареєстровані: ОСОБА_2 дружина та ОСОБА_3 донька (а.с.7).

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 статті 317 ЦК України). Згідно з частинами 1-3 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Як було зазначено вище, спірна квартира за адресою: АДРЕСА_2. знаходиться в спільній частковій власності трьох членів сімї, його, дружини та дочки.

Положення щодо права спільної власності визначені главою 26 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Здійснення права спільної часткової власності визначено положеннями статті 358 ЦК України, відповідно до яких право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При цьому, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував, що право власності позивача на частину спільного нерухомого майна є непорушним.

Як вбачається з позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1, відповідачка чинить позивачу перешкоди у користуванні квартирою (а. с. 2-3, 42).

Враховуючи те, що ОСОБА_1 є власником спірної квартири і має ті ж самі права, що і відповідач, тому підлягає вселенню, оскільки ОСОБА_2, поміняла замки на вхідних дверях і його у квартиру не пускає.

Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб тощо.

Згідно зі ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 33 постанови № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» також роз'яснив, що застосовуючи положеннястатті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Тому з урахуванням усього викладеного вище колегія суддів приходить до висновку про те, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 є обґрунтованим і підлягає задоволенню шляхом вселення позивача у належну йому разом із відповідачкою квартиру.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 25 травня 2015 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_4