Справа № 131/2685/14-ц Провадження № 22-ц/772/2169/2015Головуючий в суді першої інстанції Кривенко Д. Т.
Категорія 5 Доповідач Оніщук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Оніщука В.В.

суддів: Чорного В.І., Чуприни В.О.,

при секретарі: Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та представника ПАТ «Альфа-Банк» на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 16.02.2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и л а :

В грудні 2014 року позивач звернулась в суд з вказаним позовом, посилаючись на те, що 09.09.2012 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, в період якого, а саме 15.05.2013 року вона за свої особисті кошти придбала об'єкт нерухомості - комплекс будівель та споруд, автомобільну газонаповнювальну компресорну станцію, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною вартістю 405 634 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу. Позивачем зазначено, що рішенням апеляційного суду Вінницької області від 31.10.2013 року визнано недійсним шлюб, укладений 09.09.2012 року між нею та відповідачем до 15.07.2013 року і відповідно у разі визнання шлюбу недійсним, майно вважається спільною частковою власністю осіб протягом недійсного шлюбу, однак відповідач не приймав участі ні своєю працею, а ні своїми коштами у придбанні вищезазначеного нерухомого майна, відтак позивач вважає його своєю особистою приватною власністю, відповідно здійснювати свої правомочності щодо якого має право лише вона, а тому просила визнати за нею право особистої приватної власності на вказаний об'єкт нерухомості.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 16.02.2015 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на комплекс будівель та споруд, автомобільну газонаповнювальну компресорну станцію, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка складається з операторської автомобільно-газонаповнювальної компресорної станції «А», площею 31,7 кв. м; навісу над технічним обладнанням 1 «Б»; компресорного блоку УКБ 2, 3/200, 2 шт.; компенсатору тиску КД 200/200, 1 шт.; газороздаточної колонки, 2 шт.; грозовідводу, 1 шт.; огорожі з металевої сітки; огорожі з залізо-бетонних плит.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 та представником ПАТ «Альфа-Банк» подано апеляційні скарги, в яких просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні представник ПАТ «Альфа-Банк» власну апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені в ній обставини, а також підтримав апеляційну скаргу ОСОБА_2.

ОСОБА_4, ОСОБА_3 та їх представники в судовому засіданні проти задоволення апеляційних скарг заперечували, вказавши на їх безпідставність і законність та обґрунтованість рішення суду.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причин неявки не повідомила, а тому згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга представника ПАТ «Альфа-Банк» задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, районний суд виходив з того, що спірний об'єкт нерухомості був придбаний позивачем в період недійсності шлюбу за її власні кошти, і відповідачем дана обставина визнана.

Однак погодитись з таким висновком районного суду не можна, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Судова колегія вважає, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі п. п. 3,4 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасовує та ухвалює нове рішення з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 09.09.2012 року виконавчим комітетом Дашковецької сільської ради Літинського району Вінницької області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, про що було зроблено актовий запис №08 та видано свідоцтво про шлюб серія І-АМ №123717.

Згідно договору купівлі-продажу від 15.05.2013 року ОСОБА_3 придбала комплекс будівель та споруд, газонаповнювальну компресорну станцію, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 і право власності позивача на вказаний об'єкт нерухомого майна було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 31.10.2013 року визнано недійсним шлюб, укладений 09.09.2012 року, актовий запис №08 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, зареєстрований Дашковецькою сільською радою Літинського району Вінницької області, до 15.07.2013 року.

Зі змісту вказаного рішення суду видно, що шлюб між сторонами було укладено в той час, коли ОСОБА_4 перебував ще у шлюбі з ОСОБА_2, шлюб з якою було розірвано лише рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.06.2013 року, яке набуло законної сили 15.07.2013 року.

Наведені обставини свідчать про те, що ОСОБА_3 спірне майно придбала в період недійсності укладеного між нею та ОСОБА_4 шлюбу.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 Сімейного Кодексу України якщо протягом недійсного шлюбу особи набули майно, воно вважається таким, що належить їм на праві спільної часткової власності. Розмір часток кожного з них визначається відповідно до їхньої участі у придбанні цього майна своєю працею та коштами.

Звернувшись в суд з позовом, ОСОБА_3 заявлено вимогу про визнання права особистої приватної власності на вищевказане нерухоме майно, при цьому вимога обґрунтована тим, що спірне майно придбане на її особисті кошти.

Положеннями ч. 1 ст. 57 Сімейного Кодексу України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

З матеріалів справи видно, що позивачем не надано будь-яких належних і допустимих доказів, які б достовірно свідчили, що спірне майно придбано за кошти, які належали їй особисто, походження цих коштів і при цьому слід врахувати, що вартість об'єкту нерухомості є значною і згідно договору склала 405 634 грн..

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

В той же час, матеріалами справи підтверджено, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Вінницькій області перебуває виконавче провадження про солідарне стягнення з ОСОБА_4 і ТОВ «Приват-Петрол» на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 5 012 499,90 грн..

При здійсненні даного виконавчого провадження, 10.07.2014 року державний виконавець звернувся до Іллінецького районного суду Вінницької області з поданням про визначення частки ОСОБА_4 у спільному майні подружжя, а саме: комплексу будівель та споруд газонаповнювальна компресорна станція, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Крім того, постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Вінницькій області від 13.06.2014 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_4 та заборонено його відчуження.

Твердження представника відповідача про те, що на час укладення договору купівлі-продажу була відсутня заборгованість за кредитним договором, на увагу не заслуговує, оскільки на той час вже існували кредитні зобов'язання ОСОБА_4 перед ПАТ «Альфа-Банк».

Суд першої інстанції, визнаючи спірне майно особистою приватною власністю позивача, зробив посилання фактично лише на визнання позову відповідачем, однак на порушення вимог ч.4 ст. 174 ЦПК України не перевірив чи не порушуються при цьому права та інтереси інших осіб, тоді як на час ухвалення рішення в провадженні суду вже перебувала справа про визначення частки ОСОБА_4 у спільному майні подружжя, а саме спірному об'єкті нерухомого майна, про що сторонам було відомо, і що в свою чергу вплинуло на права ПАТ «Альфа-Банк» щодо погашення кредитної заборгованості ОСОБА_4 перед банком за рахунок реалізації належної йому частки у вказаному майні.

Також, судова колегія звертає увагу на те, що між сторонами відсутній спір щодо зазначеного майна і фактично подання позову зумовлено можливістю претензій на майно зі сторони інших осіб, чого ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в судовому засіданні не заперечували.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про визнання за ОСОБА_3 права особистої приватної власності на спірне нерухоме майно, є таким, що не відповідає встановленим у справі обставинам та вимогам закону і відповідно апеляційна скарга представника ПАТ Альфа-Банк» підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 частковому задоволенню, оскільки останньою не доведено, що спірне майно придбано за її та ОСОБА_4 спільні кошти.

На підставі наведеного, судова колегія приходить до висновку, що рішеннясуду першої інстанції, яке не ґрунтується на вимогах закону, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, апеляційну скаргу представника ПАТ «Альфа-Банк» - задовольнити.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 16.02.2015 року - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ В.І. Чорний

/підпис/ В.О. Чуприна

З оригіналом вірно: