У х в а л а

17 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 лютого 2015 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 9 квітня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильський спецкомбінат» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування майнової та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 9 квітня 2015 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 9 квітня 2015 року залишено без змін.

10 грудня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 лютого 2015 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 9 квітня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2015 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме пункту 1 частини першої, частини другої статті 40, статей 42, 43, частини третьої статті 492 , частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), статті 27 Закону України «Про оплату праці», та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу подання заяви про перегляд зазначених судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 січня, 1 квітня (дві ухвали), 13 травня, 3, 10, 11, 24 червня, 1, 8, 15 і 27 липня, 19 серпня, 2 вересня, 4 листопада 2015 року та ухвалу Верховного Суду України від 1 червня 2011 року, в яких, на його думку, по-іншому застосовано вказані норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаних судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на постанови Верховного Суду України від 10 березня, 1 квітня і 1 липня 2015 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 10 вересня 2015 року, касаційний суд, залишаючи без змін судові рішення, погодився з їх висновками про те, що звільнення позивача з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, проведено з дотриманням вимог трудового законодавства, а саме: позивача було попереджено про звільнення в передбачені законом строки, йому було запропоновано усі вакансії, що існували на підприємстві, однак останній відмовився від переведення на іншу посаду, крім того, отримано згоду профспілкової організації на його звільнення.

Разом з тим у наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ містяться такі висновки:

- в ухвалах від 5 січня і 27 липня 2015 року касаційний суд, відмовляючи у відкритті касаційного провадження, погодився з висновками судів про те, що звільнення працівників відбулося з порушенням трудового законодавства щодо вивільнення працівників у випадках змін в організації виробництва і праці, а тому наявні правові підстави для поновлення звільнених працівників на роботі;

- в ухвалах від 1 квітня 2015 року (дві ухвали), 13 травня, 10 і 11 червня, 1 і 8 липня 2015 року касаційний суд погодився з висновками судів про те, що звільнення позивачів на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з порушенням порядку вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та переважного права працівника на залишення на роботі, передбачених статтями 40, 42, 492 цього Кодексу, а отже, наявні правові підстави для задоволення заявлених вимог щодо поновлення звільнених працівників на роботі;

- в ухвалах від 1, 3 і 24 червня та 19 серпня касаційний суд погодився з висновками судів про те, що звільнення працівників відбулося з порушенням трудового законодавства, оскільки на день звільнення працівникам не було запропоновано наявних на підприємствах вакантних посад;

- в ухвалах від 2 вересня і 4 листопада 2015 року касаційний суд, направляючи справи на новий розгляд, звернув увагу на необхідність установлення судами усіх фактичних обставин справи, що мають істотне значення для правильного вирішення спору, а саме: чи дійсно на підприємстві відбулися зміни в організації виробництва і праці; чи дотримався власник або уповноважений ним орган норм законодавства щодо вивільнення працівників; чи перевірено докази на підтвердження змін в організації виробництва і праці та відмови працівника від переведення на іншу роботу; чи наявне переважне право у працівника на залишення на роботі; чи наявні попередження працівника у передбачений законом строк щодо подальшого вивільнення;

- в ухвалі від 15 липня 2015 року касаційний суд залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції, погодився з його висновком щодо задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовими рішеннями, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим регулюванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Відсутні й підстави для перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2015 року у зв'язку з її невідповідністю викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам, оскільки:

- у постанові від 10 березня 2015 року висловлено правову позицію про те, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний вжити заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу, а саме запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації;

- у постанові від 1 квітня 2015 року висловлено правову позицію про те, що за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав обов'язок щодо працевлаштування працівника, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення;

- у постанові від 1 липня 2015 року висловлено правову позицію про те, що власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Отже, порівняння наведених судових рішень не дає підстав вважати, що висновки, викладені в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2015 року, суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах Верховного Суду України.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильський спецкомбінат» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування майнової та моральної шкоди за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 лютого 2015 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 9 квітня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

В.М.Сімоненко