Справа №: 398/1555/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"31" грудня 2015 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі: головуючого - судді Ковальової О.Б.

при секретарі - Дудченко О.Ю.,

за участю представників: позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Олександрії цивільну справу за позовом ОСОБА_4

до фізичної особи - підприємця ОСОБА_5

про стягнення заборгованості по зарплаті, компенсації за втрату частини зарплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

позивачка звернулася до суду з позовом, де просить стягнути з відповідача на її користь: заборгованість по заробітній платі в сумі 1 532,28 грн., компенсацію за втрату частини заробітної плати в сумі 446,13грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в сумі 14 432,00 грн., моральну шкоду в сумі 6100,00 грн. та 61,00 грн. у відшкодування сплаченого судового збору.

Позов мотивує тим, що 12 лютого 2010 року уклала трудовий договір №2 з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5, який зареєстрований 12 лютого 2010 року в Олександрійському МРЦЗ, згідно якого вона працювала на посаді фармацевта.

13.05.2013 року була звільнений за ст.38 КЗпП України за власним бажанням.

Після звільнення звернулася до територіальної державної інспекції з питань праці у Кіровоградської області, так як вважала, що відносно неї грубо порушувалось законодавство про працю та ЗУ «Про оплату праці». При перевірці було встановлено наступне:

- при звільненні їй була нарахована компенсація за 7 календарних днів невикористаної відпустки в сумі 136,50 грн., в той час як згідно її особової картки значиться 18 днів щорічної відпустки, що є порушення вимог ч. 1 ст. 83 КЗпП України, а тому вважає, що відповідач не нарахувала та не виплатила їй компенсація за 11 календарних днів (18-7=11) невикористаної відпустки, що складає - 214,50 грн.;

- з 2010 року та по день звільнення (13.05.2013р.) не вірно визначено та виплачувалась їй заробітна плата в розмірі 0,5% від мінімальної заробітної плати, при цьому ФОП ОСОБА_5 при розрахунку виходила від мінімальної заробітної плати, яка встановлювалась на кожен рік відповідними законами України «Про державний бюджет України» та наводить свій розрахунок, виходячи з вищевикладених обставин визначила різницю між отриманою заробітною платою в розмірі 0,5% та заробітної платою, яку повинна була їй виплачувати відповідач, яка склала - 1 532,28 грн.

У відповідності з Законом України зазначає, що має право на компенсацію за втрату частини заробітної плати, що становить 446,13грн.

Згідно ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини підприємства належних працівнику сум в день звільнення, підприємство повинно сплатити йї середній заробіток за час затримки. Зазначає, що її середньомісячна заробітна плата становила 656,00 грн., а отже відповідач повинна виплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку, починаючи з травня 2013р. по березень 2015р. (22 місяці) включно, що складає - 14 432,00грн. (розрахунок: 22 місяці х 656,00 = 14 432,00).

Крім того вказує, що цим їй спричинена моральна шкода, так як вона вимушена була звертатись до територіальної державної інспекції з питань праці та до судових органів, щоб відновити її порушені права, а тому зазнає душевних страждань та оцінила спричинену їй моральну шкоду в сумі 6 100 грн.

15.09.2015 року було подано заяву про уточнення до позовних вимог, де позивач просить стягнути на її користь:

- заборгованість по заробітній платі в сумі 1 173,30 грн., компенсацію за втрату частини заробітної плати в сумі 405,29грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, виходячи з середньомісячного заробітку - 656,00 грн., за період з травня 2013 року по серпень 2015 року в сумі 17 712,00 грн., моральну шкоду в сумі 6100,00 грн. та 61,00 грн. у відшкодування сплаченого судового збору.

Позивачка та відповідачка на розгляд справи не явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Суд ухвалив провести розгляд справи у їх відсутність, з врахуванням поданих ними заяв та того, що їх інтереси представляють представники.

Представник позивачки підтримав уточнений позов в повному обсязі з підстав зазначених в ньому, пояснивши, що вважає, що мінімальний посадовий оклад фармацевта (7-мого тарифного розряду), працівника сфери охорони здоров'я та соціального захисту населення України незалежно від підпорядкування, повинен встановлюватися згідно затверджених норм наказу Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров'я України від 05.10.2005р. №308/519 (Зареєстрований в Міністерстві юстиції України 17 жовтня 2005 р. за N 1209/11489) «Про впорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення» зі змінами та постановою Кабінету Міністрів України від 27.03.2013р. №197 «Про підвищення оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери». Відповідно до загальних положень, Класифікатор професій ДК 003:2010, призначений для застосування центральними органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, об'єднаннями соціальних партнерів усіх рівнів, іншими громадськими організаціями, всіма суб'єктами господарювання під час запису про роботу у трудові книжки працівників

У Випуск 78 «Охорона здоров'я», Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників встановлені вимоги (Завдання та обов'язки.) до професії «Фармацевт», які передбачають, що фармацевт: - керується чинним законодавством України про охорону здоров'я та нормативно-правовими актами, що визначають діяльність закладів охорони здоров'я, організацію фармацевтичної служби. Організовує роботу відділу безрецептурного продажу ліків. Приймає і реалізовує лікарські засоби, що підлягають відпуску без рецептів згідно з чинним законодавством, а також товари медичного призначення, мінеральну воду тощо. Виготовляє лікарські форми за індивідуальними рецептами. Заготовляє лікарську рослинну сировину. Проводить інформаційну і санітарно-освітню роботу. Здійснює первинний облік господарських операцій. Проводить інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей. Дотримується принципів медичної деонтології. Постійно удосконалює свій професійний рівень.

Отже, з вище викладеного вбачається, що на законодавчому рівні професійна назва роботи «ФАРМАЦЕВТ» відноситься до сфери та закладів «Охорони здоров'я» і до неї не може застосовуватися мінімальна заробітна плата в розумінні визначеному статтею 95 КЗпП та статтею 3 ЗУ «Про оплату праці, а саме «Фармацевт» не відноситься до простої, некваліфікованої праці.

Згідно Наказу від 05.10.2005р. №308/519 (Умови оплати праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення) п. 1.1. Ці Умови розроблені відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року N 1298) "Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери" (із змінами) і застосовуються при обчисленні заробітної плати:

- працівників сфери охорони здоров'я та соціального захисту населення України незалежно від підпорядкування.

Відповідно до наказу від 05.10.2005р. №308/519 (Умови оплати праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення) п. 1.3. Оплата праці керівників, фахівців, технічних службовців і робітників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення, що не передбачені цими Умовами, здійснюється відповідно до умов оплати праці аналогічних категорій працівників відповідних галузей бюджетної сфери.

Вважає, що наказ від 05.10.2005р. №308/519 (Умови оплати праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення) є пряма норма яка зобов'язана застосовуватися до правовідносин між позивачем та відповідачем в період трудової діяльності позивача у відповідача та не залежно від форм власності.

Також пояснив, що строк позовної давності до даних правовідносин не застосовується.

Представники відповідача не визнають позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що надано письмово викладене заперечення на позов. Не відповідає дійсності розмір нарахованої позивачці та виплаченої заробітної плати, так як фактично з жовтня 2010 року по травень 2013 року їй виплачено на 340 грн. більше, ніж нею зазначено в розрахунку. Крім того, зазначають, що державне регулювання оплати праці працівників позабюдженої сфери обмежується встановленням на законодавчому рівні мінімальної заробітної плати (ст.43 Конституції України, ст., ст.1, 3 ч.1, 2 ст.8, ч.1 ст.13 ЗУ «Про оплату праці» ). При укладені трудового договору ОСОБА_4 було доведено до її відома умови оплати праці, розміри і строки виплати та під час її роботи не було жодних нарікань щодо розміру посадового окладу чи строків проведення розрахунків. Укладений міх ними трудовий договір зареєстрований в Олександрійському МРЦЗ.

Також вважають безпідставним твердження позивачки щодо застосування до неї наказу Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров'я України від 05.10.2005р. №308/519 (Зареєстрований в Міністерстві юстиції України 17 жовтня 2005 р. за N 1209/11489) «Про впорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення» зі змінами та постановою Кабінету Міністрів України від 27.03.2013р. №197 «Про підвищення оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери», так як відповідачка здійснює підприємницьку діяльність та не належить до організацій бюджетної сфери.

Крім того, звертають увагу суду на те, що постанова Кабінету Міністрів України від 27.03.2013р. №197 «Про підвищення оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» набрала чинності лише у квітні 2013 року, а їх трудові відносини були припинені 13.05.2013 року.

Визнають, що дійсно позивачці при її звільненні не була нарахована компенсація за 11 календарних днів невикористаної відпустки, в зв'язку з чим уже після звільнення, а саме 20.06.2013 року їй була виплачена сума компенсації за дні невикористаної відпустки - в розмірі 175,76 грн., що підтверджується повідомленням, що ОСОБА_4 її отримала.

Представник відповідача ОСОБА_2 зазначає, що позивачкою пропущені строки позовної давності, так як вона була звільнена 13.05.2013 року.

Відповідно до діючого законодавства, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і ч.,ч.1, 4 ст.60ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст., ст.47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Судом встановлено наступне.

12 лютого 2010 року було укладено трудовий договір №2 між працівником - ОСОБА_4 і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5, який зареєстрований 12 лютого 2010 року в Олександрійському МРЦЗ, згідно якого позивач працювала на посаді фармацевта, згідно графіку не більше 20 годин на тиждень, з оплатою - у розмірі 0,5 мінімального заробітку на місяць, що підтверджується копією даного договору та копією трудової книжки (а.с.14, 15).

13.05.2013року позивач звільнена за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням та договір знято з реєстрації в Олександрійському МРЦЗ.

Як вбачається з вищевказаного договору - позивачка була ознайомлена з ним, а також згідно ст. 47 КЗпП України відповідач у день звільнення видав позивачці належно оформлену трудову книжку і повинен був провести з нею розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу.

При звільненні позивачці була нарахована компенсація за 7 календарних днів невикористаної відпустки в сумі 136,50 грн., з чим позивачка не погодилась та звернулась до територіальної державної інспекції з питань праці у Кіровоградській області.

При перевірці було встановлено, що при звільненні з роботи, позивачці виплатили 13.05.2015 року заборгованість по зарплаті - в сумі 239,88 грн. (в тому числі 136,50 грн. за 7 календарних днів невикористаної відпустки), але позивачкою не було використано 18 днів щорічної відпустки, що визнається сторонами при судовому розгляді справи, а тому за 11 невикористаних днів відпустки позивачка отримала - 20.06.2013 року - 175,76 грн. грошовим переказом, що не заперечується також представником позивачки (а.с.122).

Позивачка вважає, що за 11 календарних днів невикористаної відпустки, їй повинні були виплатити суму - 214,50 грн.. Суд приходить до висновку, що такі доводи є безпідставними, оскільки дійсно їй нарахували - 214,50 грн., але за вирахуванням обов'язкових платежів, сума яка підлягає до виплати становить - 175,76 грн., що підтверджується відповідним розрахунком, який не оспорюється представником позивачки (а.с.120).

Крім того, позивачка посилається на неправомірність нарахування їй заробітної плати, так як при вищевказаній перевірці було встановлено, їй невірно було визначено мінімальний посадовий оклад, так як не враховано наказ Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров'я України від 05.10.2005р. №308/519 (Зареєстрований в Міністерстві юстиції України 17 жовтня 2005 р. за N 1209/11489) «Про впорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення» зі змінами та постанову Кабінету Міністрів України від 27.03.2013р. №197 «Про підвищення оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери».

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Щодо укладення трудового договору між працівником і фізичною особою слід зазначити, що фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України (ст.24-1 КЗпП).

Порядок реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою затверджено наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 8 червня 2001 року N 260, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 червня 2001 р. за N 554/5745.

Цей Порядок поширюється на фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму працівників та фізичних осіб, які використовують найману працю.

Посадова особа центру зайнятості підтверджує особистим підписом записи, унесені фізичною особою до трудової книжки працівника, і засвідчує їх печаткою.

З матеріалів справи вбачається, що 12 лютого 2010 року було укладено трудовий договір №2 між працівником - ОСОБА_4 і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5, який зареєстрований 12 лютого 2010 року в Олександрійському МРЦЗ, згідно якого позивач працювала на посаді фармацевта, згідно графіку не більше 20 годин на тиждень, з оплатою - у розмірі 0,5 мінімального заробітку на місяць, що підтверджується копією даного договору та копією трудової книжки (а.с.14, 15).

13.05.2013 року позивач звільнена за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням та договір знято з реєстрації в Олександрійському МРЦЗ.

За умовами пункту 3 трудового договору передбачено, що фізична особа зобов'язується оплачувати працю працівника в розмірі 0,5 мінімальної заробітної плати на місяць. Розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не менше законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати (а.с.14 на звороті)

Тобто, яких - небудь підвищень посадового окладу або надбавок, посилань на зміну посадового окладу в зв'язку зі змінами внесеними Постановою Кабінету Міністрів України - в самому договорі не передбачено.

В пунктах 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» містяться роз'яснення, що - При розгляді справ про оплату праці осіб, які працюють за трудовим договором, судам слід відмежовувати сферу державного регулювання оплати праці від сфери її договірного регулювання.

Державне регулювання оплати праці полягає, зокрема, у встановленні розміру мінімальної заробітної плати та інших зазначених у законодавстві норм і гарантій оплати праці працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, а також умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету (статті 8, 12 Закону України «Про оплату праці» (далі - Закон).

За цими межами здійснюється договірне регулювання оплати праці на основі системи угод, що укладаються на державному (генеральна угода), галузевому (галузева угода), регіональному (регіональна угода) та виробничому (колективний договір) рівнях відповідно до Закону України «Про колективні договори і угоди».

Згідно зі ст.21 КЗпП, ст.20 Закону - оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, колективного договору і пов'язана з виконанням умов контракту.

Необхідно враховувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені.

Згідно наказу Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров'я України від 05.10.2005р. №308/519 (Зареєстрований в Міністерстві юстиції України 17 жовтня 2005 р. за N 1209/11489) «Про впорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення» зі змінами - було затверджено Умови оплати праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери, а також і постановою Кабінету Міністрів України від 27.03.2013р. №197 «Про підвищення оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» було внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року № 1298 "Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери " та від 25 жовтня 2008 року № 939 "Питання оплати праці працівників установ, закладів та організацій бюджетної сфери ".

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що дія вищевказаних -наказу Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров'я України від 05.10.2005р. №308/519 та постанова Кабінету Міністрів України від 27.03.2013р. №197 «Про підвищення оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» поширюється на категорії працівників бюджетної сфери.

Однак, оскільки позивачка працювала у фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, то оплата їй проводилась відповідно до умов укладеного договору від 12.02.2011 року, а тому позовні вимоги щодо стягнення на її користь - заборгованості по зарплаті в сумі 1 173,30 грн. та компенсації за втрату частини заробітної плати в сумі 405,29грн. - не підлягають задоволенню

Згідно із ч. 1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, за наявності спору це питання вирішує суд.

Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

При вирішенні даного спору, суд приймає до уваги те, що днем фактичного розрахунку було 20.06.2013 року, коли позивач отримала 175,76 грн., тобто суму компенсації за невикористану відпустку.

В п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012 вирішено, що в аспекті конституційного звернення положення ч.1ст.233КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст., ст. 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Тобто, початок перебігу тримісячного строку за заявою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки починається з наступного дня після виплати всіх належних позивачу при звільненні сум, позивачці заборгованість по зарплаті виплачена - 20.06.2013 року, а до суду вона звернулась 26.03.2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не підлягає задоволенню.

Позивачка також просить стягнути 6 100 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням її трудових прав.

Право на відшкодування моральної шкоди передбачено ст. 237-1 КЗпП України. Суд вважає, що ці позовні вимоги також не підлягають задоволенню, так як позивач звернулась з пропуском строку позовної давності.

Оскільки позивач при подачі позову звільнений від сплати судового збору (його вимоги виникли з трудових відносин), судові витрати необхідно віднести на рахунок держави, відповідно до ст.88 ЦПК України, в частині стягнення 61грн. у відшкодування сплаченого судового збору - відмовити.

Керуючись ст., ст. 10, 11, 60, 88, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_4 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 про стягнення заборгованості по зарплаті, компенсації за втрату частини зарплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Кіровоградської області через Олександрійський міськрайонний суд.

Суддя: