Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1303/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кривохижа В. І.
УХВАЛА

Іменем України

22.07.2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

Головуючої: Кривохижі В.І.

Суддів: Мурашка С.І. Сукач Т.О.

при секретарі Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до державного підприємства «Світловодський комбінат твердих сплавів та тугоплавких металів» про стягнення боргу по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою державного підприємства «Світловодський комбінат твердих сплавів та тугоплавких металів» на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 4 березня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до державного підприємства «Світловодський комбінат твердих сплавів та тугоплавких металів» про стягнення боргу по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Збільшивши позовні вимоги, зазначав, що 26 лютого 2013 року був звільнений на підставі ст.38 КЗпП України з підприємства, однак розрахунок з ним проведений не був. Тому і просив стягнути з відповідача на його користь 38 035,65 грн. заборгованості по заробітній платі та 119 562,41 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а всього 157 598 грн.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду від 4 березня 2015 року позов задоволений частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 38 035 грн. 65 коп. боргу по заробітній платі, 62 247 грн. 11 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також з відповідача в дохід держави 1 002 грн. 83 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду та залишення позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні без розгляду. Зазначається, зокрема, що підприємство визнано банкрутом та відкрито процедуру санації боржника. Позивач працював на підприємстві директором, обов»язком якого є дотримання законодавства в частині своєчасного розрахунку. На момент звільнення позивача затверджений реєстр вимог кредиторів, в якому зазначена заборгованість перед працівниками боржника по виплаті заробітної плати. До того ж судом неправильно пораховані робочі дні, а тому середній заробіток розрахований невірно.

Сторони належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, в судове засідання не з»явилися, що відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Положеннями ст.116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджується, що позивач 26 лютого 2013 року був звільнений з державного підприємства «Світловодський комбінат твердих сплавів та тугоплавких металів» на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням і з дня звільнення та на час розгляду справи йому не виплачено заборгованість по заробітній платі у сумі 38 035 грн. 65 коп., що підтверджується списком стану заборгованості по заробітній платі підприємства. Спір між сторонами щодо розміру сум, які підлягали виплаті в день звільнення, відсутній(а.с. 8-13,20).

Тому правильним є висновок суду щодо стягнення з відповідача зазначеної суми заборгованості.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1 ст.117 КЗпП України).

Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Пленум Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" у п.25 постанови роз'яснив, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Встановивши, що з вини відповідача позивачу при звільненні не було виплачено в повному обсязі належну йому заробітну плату, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність передбачених ч. 2 ст. 117 КЗпП України підстав для сплати відповідачем на користь позивача його середнього заробітку за весь час затримки.

Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 3 липня 2013 року у справі №6-60цс13.

Посилання у скарзі щодо обов»язків позивача, як посадової особи, по дотриманню законодавства, пред»явлення до нього обвинувачень, тощо цих висновків суду не спростовують.

При цьому, судом правильно визначено розмір середнього заробітку позивача відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, та середньоденна заробітна плата, яка, виходячи з виплат за два останні повні календарні місяці його роботи (грудень 2012 року та січень 2013 року) складає 123 грн. 018 коп. ( 5166, 77 грн. : 42 робочих дні ) (а.с.21).

Відповідно до щорічного розрахунку норм тривалості робочого часу з урахуванням дати звільнення позивача судом допущена помилка при визначенні кількості робочих днів у 2015 році. Так з 01 січня по 04 березня 2015 року їх кількість складає 43 робочих дні. Тому з урахуванням їх кількості у 2013 році (з 27 лютого по 31 грудня) - 212 робочих днів, у 2014 році - 251 робочий день, всього 506 робочих днів, як і зазначено судом.

Доводи скарги в частині допущеної помилки на висновки суду щодо кількості робочих днів не впливають.

Тому судом правильно обраховано розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 лютого 2013 року по 04 березня 2015 року у сумі 62 247 грн. 11 коп. (123 грн. 018 коп. середньоденної заробітної плати х 506 робочих днів).

Матеріалами справи підтверджується, що справа про банкрутство державного підприємства «Світловодський комбінат твердих сплавів та тугоплавких металів» порушена ухвалою господарського суду Кіровоградської області 6 березня 2007 року (а.с.101), на що посилався і представник відповідача, як у суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі (а.с.44, 98).

Відповідно до положення пункту 1-1 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» справи про банкрутство боржника, порушені господарським судом до 19 січня 2013 року, не впливають на визначення юрисдикції справ про стягнення з боржника заробітної плати і розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Тому безпідставними є посилання представника відповідача у скарзі з приводу неврахування судом банкрутства підприємства та реєстру вимог кредиторів.

Суд першої інстанції належним чином встановив обставини справи, дав правильну оцінку наданим доказам, в тому числі і письмовим, і відповідно до ст. ст. 47, 116, 117, 233 КЗпП України дійшов обґрунтованого висновку про стягнення заявленої суми боргу по заробітній платі та частково середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Тому не грунтуються на законі та є безпідставними доводи скарги, які не є істотними та не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції, вони були предметом розгляду в судовому засіданні і їм дана належна оцінка.

Надані сторонами докази оцінені судом відповідно до вимог ст.ст.10, 60, 212 ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, вимоги матеріального і процесуального права при розгляді справи додержано. В межах доводів апеляційної скарги підстав для його скасування або зміни не встановлено (стаття 308 ЦПК).

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу відхилити, а рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 4 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча:

Судді: