АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2738/15 Справа № 0427/5053/12 Головуючий у 1 й інстанції - Парфьонов Д.О. Доповідач - Гайдук В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Гайдук В.І.,

суддів Калиновського А.Б., Ремеза В.А.,

за участю секретаря Видюковій Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - Служба у справах дітей Новомосковської районної держаної адміністрації Дніпропетровської області, Орган опіки та піклування Гвардійської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2012 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, у якому просила позбавити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 батьківських прав відносно їх малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути з відповідачів на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісяця, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19 червня 2012 року.

В обґрунтування своїх вимог посилалась на ті обставини, що відповідачі ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків: батько дитини не проживає з сином з двомісячного віку, не надає матеріальної допомоги, не цікавиться життям сина, самоусунувся від виховання, мати з народження не виявляла материнських почуттів до дитини, ображала його, застосовувала фізичне насильство. Дитина була поставлена на облік, як така, що опинилася у складних життєвих обставинах та на даний час проживає з позивачем (т.1 а.с. 2-3).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2013 року та додатковим рішенням цього ж суду від 30 квітня 2013 року, залишеними без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2013 року, позовні вимоги задоволено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (т. 1 а.с. 99-103, 125, 153-162).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 січня 2014 року рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2013 року та ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2013 року в частині позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав та стягнення з неї та ОСОБА_4 аліментів скасовано, а справа в цій частині направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

В частині позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2013 року та ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2013 року залишена без змін (т.1 а.с. 193-195).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківський прав відносно ОСОБА_5 - відмовлено (т.2 а.с. 9-16).

Додатковим рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2015 року ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення аліментів (т.2 а.с. 67-69).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права при ухваленні судового рішення, у зв'язку з чим ставить питання про його скасування та ухвалення нового про задоволення позовних вимог (т.2 а.с. 20-25).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 19 Конвенції про права дитини (ООН, 20.11.1989) спрямовано на заборону жорстокого поводження щодо дитини, в якій вказується, що держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.

Відповідно до ч.1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. У частині 7 даної статті зазначено, що забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Частиною 3 ст.289 ЦК України передбачено, що фізичне покарання батьками (усиновлювачами), опікунами, піклувальниками, вихователями малолітніх, неповнолітніх дітей та підопічних не допускається.

У разі жорстокої, аморальної поведінки фізичної особи щодо іншої особи, яка є в безпорадному стані, застосовуються заходи, встановлені цим Кодексом та іншим законом.

В ч.1,ч.2 статті 10 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності. Дисципліна і порядок у сім'ї, навчальних та інших дитячих закладах мають забезпечуватися на принципах, що грунтуються на взаємоповазі, справедливості і виключають приниження честі та гідності дитини.

Держава здійснює захист дитини від: усіх форм фізичного і психічного насильства, образи, недбалого і жорстокого поводження з нею, експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, у тому числі з боку батьків або осіб, які їх замінюють.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: жорстоко поводяться з дитиною.

Відповідно до ст. 39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров'я, самоповагу і гідність дитини.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 є матір'ю малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с. 23), вони разом мешкали без реєстрації в АДРЕСА_1, хлопчик ходив до школи № 169 (т.1 а.с.12,23,27).

З приводу насилля в сім'ї до служби у справах дітей було звернення сусідів відповідача у лютому 2011 року ( т.1 а.с.13,15).

Службою у справах дітей Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації відповідно до наказу від 30 березня 2011 року № 34 ОСОБА_5 було поставлено на облік як дитину, що зазнала жорстокого поводження в сім'ї, наказом № 54 від 09 червня 2011року його було знято з обліку, а наказом № 27 від 04 травня 2012 року знову поставлено на облік (т.1 а.с.16-18 ).

Постановами правоохоронних органів в порушення кримінальних справ було відмовлено 25 лютого 2011 року та 18 червня 2012 року (т.1 а.с.61,62).

Відповідно до розпорядження Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації № 349 від 23.05.2012 року малолітнього ОСОБА_5 було відібрано у матері ОСОБА_3, службою у справах дітей хлопчика спочатку було передано до притулку для дітей № 1 , а згодом, на підставі заяви бабусі ОСОБА_2 та дозволу служби у справах дітей Новомосковської районної державної адміністрації, передано їй тимчасово за місцем реєстрації позивача та дитини (т.1 а.с.74, т.2 а.с.1-5).

У зв'язку з тим, що проживаючи разом із сином ОСОБА_3 допускала відносно дитини жорстку поведінку, 28 квітня 2012 року ОСОБА_5 направлено до Відділення соціально-психологічної реабілітації дітей, як дитину, яка зазнала насильства в сім'ї. ОСОБА_3 запропоновано скористатися послугами психолога. Зазначене підтверджується письмовими доказами (т.1 а.с. 5-15, 61, 62, 76, 74, т. 2 а.с. 1).

Згідно довідки психолога від 28 серпня 2012 року та висновку Служби у справах дітей відповідач ОСОБА_3 пройшла курси психологічної допомоги (т.1 а.с. 60, 245-246).

Відповідно до встановлених судом обставин та матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачем склалися непрості відносини, дитина на даний час проживає та зареєстрована разом із бабусею, позивачем у справі, та дідусем ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2, відвідує школу.

Розпорядженням Новомосковської райдержадміністрації від 25 вересня 2013 року дитина влаштована під опіку позивача, відвідує психолога.

Відповідач працює, за місцем роботи характеризується позитивно, намагається виправити ситуацію, яка склалась (т.1 а.с. 57-59).

Згідно до висновку органу опіки та піклування Гвардійської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 16 лютого 2015 року ОСОБА_3 фактично у с. Гвардійське не мешкає та фактів, які підтверджують про невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків ОСОБА_3 відносно її малолітньої дитини ОСОБА_5 в Гвардійській селищній раді немає. (т.2 а.с. 104-106).

В абз.2 п. 18 постанови Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

Таким чином, суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що підстави для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно її дитини на даний час відсутні.

Разом із тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий суд не врахував положення частин 7, 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 27 лютого 1991 року, в яких зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Також, положеннями ч.1 ст. 170 СК України передбачено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

Відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав є тимчасовим заходом на відміну від позбавлення цих осіб батьківських прав, яке має безстроковий характер. Тому якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками (наприклад, той з батьків, хто був психічно хворим, видужав, батьки перестали бути хронічними алкоголіками або наркоманами), суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини, при цьому суд керується інтересами дитини.

Будучи вислуханим в судовому засіданні, малолітній ОСОБА_5 свідомо, вільно, без стороннього впливу розповів суду першої інстанції та суду апеляційної інстанції про умови свого проживання разом із матір'ю в місті Києві та разом із бабусею в с. Гвардійське й висловив побоювання повернення до матері та бажання проживати з бабою та дідом.

Враховуючи вищевикладене, а також з метою попередження негативних наслідків для малолітнього ОСОБА_5, які можуть виникнути при передачі дитини на виховання матері ОСОБА_3, судова колегія вважає за можливе застосувати положення ст. 170 СК України та відібрати малолітнього ОСОБА_5 від матері ОСОБА_3 без позбавлення її батьківських прав та надання їй максимальної можливості налагодити контакт із сином.

Таким чином, рішення суду першої інстанцій підлягає скасуванню з ухваленням нового про відібрання дитини у відповідача без позбавлення її батьківських прав відносно дитини, про що сторони та учасники справи наголошували в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Також, згідно до ч.4 ст. 170 СК України при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину.

Тому, враховуючи, що на даний час дитина проживає окремо від матері, разом із позивачем, яка здійснює над ним опіку відповідачі повинні сплачувати аліменти на утримання дитини на користь позивача.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 липня 2011 року виданий виконавчий лист про стягнення аліментів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, (т.1 .а.с. 177), який необхідно відкликати на час перебування дитини у ОСОБА_2.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2014 року та додаткове рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2015 року - скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Відібрати у ОСОБА_3 малолітню дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та передати дитину бабі ОСОБА_2.

Стягувати з ОСОБА_3, 1980 року народження, та ОСОБА_4, 1980 року народження, на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісяця, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з кожного, починаючи стягнення з 19 червня 2012 року і до моменту повернення дитини матері, але не пізніше досягнення дитиною повноліття.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, 1980 року народження, та ОСОБА_4, 1980 року народження, на користь держави судовий збір по 121,80 грн. з кожного.

Відкликати виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_4 аліментів на утримання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_3 виданий на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 липня 2011 року по цивільній справі № 2-3418/11 на час перебування дитини у ОСОБА_2.

Рішення набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: