Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді Боймиструка С.В., суддів: Буцяка З.І., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання - Шептицька С.С.,

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Здолбунівського районного суду від 26 червня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И Л А:

Заочним рішенням Здолбунівського районного суду від 26 червня 2014 року позов задоволено: визнано за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2 Здолбунівського району Рівненської області, зареєстрованого на праві приватної власності за ОСОБА_5

Припинено право власності ОСОБА_5 на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2 Здолбунівського району Рівненської області.

У поданій на вказане рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_3 покликалася на його незаконність та необгрунтованість через порушення судом норм матеріального і процесуального права, а також неповне з'ясування судом та недоведеність обставин, що мають значення для справи.

Вказувала, що визнавши за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на ідеальну частку в майні без виділу її в натурі, суд неправильно застосував норми ст. 344 ЦК України, оскільки її положення можуть застосовуватися лише до будинку як спільного майна, і не можуть застосовуватися до частки в будинку, яка може набути статус майна лише у разі її виділу в натурі.

Зазначала, що право власності за набувальною давністю може бути визнане лише за особою, яка заволоділа чужим майном, а суд визнав за позивачем право власності за набувальною давністю на майно, яке належало йому на праві спільної власності.

Доводила, що всупереч вимогам ч.9,10 ст.74 ЦПК України та Порядку визначення друкованого засобу масової інформації, у якому розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме, повістки про виклик підозрюваного, обвинуваченого та інформація про процесуальні документи, затвердженого Постановою КМУ №52 від 25.01.2006 року, оголошення про виклик відповідача було розміщено в газеті «Вільне слово», а не в газеті «Урядовий кур'єр».

____________________________________________________________________________________________________

Справа №562/642/14-ц Головуючий в суді І інст. - Шуляк А.С.

Провадження № 22-ц /787/567/2015р. Суддя-доповідач - Боймиструк С.В.

Стверджувала, що суд, задовольнивши заяву позивача про залишення без розгляду позовної вимоги до неї про визнання права власності на ? частину спірного будинковолодіння, не вирішив вимогу про припинення її права власності на цю частину.

Вказувала, що суд, встановивши, що ? частина будинковолодіння належала ОСОБА_1, а ? - ОСОБА_5, не з'ясував, кому належала ще ? частина вказаного будинку, тобто неповно з'ясував обставини справи.

Зазначала, що судом визнано факт безперервного проживання позивача у спірному будинку з 1994 року виключно на підставі показів двох свідків, хоча в його паспорті зазначено, що до 03.03.2005 року він був прописаний в АДРЕСА_1, а в спірному будинку був зареєстрований лише 05 квітня 2007 року.

Просила заочне рішення Здолбунівського районного суду від 26 червня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

В запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

ОСОБА_3 та її представник адвокат Чайковський О.С. в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_2 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов та визнаючи за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями зареєстрованого на праві приватної власності за ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що позивач з 1994 року добросовісно, безперервно і відкрито проживає в спірному будинку, а відповідач у ньому ніколи не проживав та будь-які особи не оспорюють володіння позивачем цим будинком.

Такий висновок не відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи та які повинен був довести позивач відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, є: законність об'єкту володіння, добросовісність володіння чужим майном, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Законність об'єкту володіння, а саме те, що він не є самовільним будівництвом та відповідає будівельно-технічним нормам підтверджується довідкою з БТІ та технічним паспортом на будинок (а.с.6,50-51).

Відповідно до роз'яснень, даних в п.9 та 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 7 лютого 2014 року, володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Згідно роз'яснень, що містяться п.6 Узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ „Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року, добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Власник нерухомого майна ні в якому випадку не може набути майно у власність за давністю володіння.

Отже, як слідує з норми закону та наведених роз'яснень добросовісне заволодіння має бути саме чужим майном.

Однак, з матеріалів справи вбачається зворотне.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.355 та ч.1 ст. 356 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно довідки з БТІ та технічного паспорту будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_2 Здолбунівського району зареєстрований за ОСОБА_9 ? частина; ОСОБА_5 ? частина та ОСОБА_10 (а.с.6,50-51).

Спадкоємцем після смерті ОСОБА_10 є її донька ОСОБА_3 (а.с.96). Пояснення ОСОБА_3 про те, що її двоюрідний дід ОСОБА_5, який проживав в РФ, помер (приблизно в 2010 році), належними доказами в справі не підтверджено, а тому суд не може взяти їх до уваги.

Отже, спірний будинок є спільною частковою власністю сторін процесу, яке згідно ч.1 ст.358 ЦК України, здійснюється за їхньою згодою.

Відповідно до ч.1 ст.364 та ч.1 ст.367 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Однак, як встановлено в суді такого виділу та поділу в натурі будинку між сторонами не відбувалось і ідеальна частка у праві власності не переводилась в реальну .

Тобто, спірний будинок для позивача не є чужим майном, що є необхідною умовою диспозиції ч.1 ст.344 ЦК України, на яку, як норму матеріального права, посилався в позові ОСОБА_1.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Вирішуючи цей спір, суд не взяв до уваги, що спірний житловий будинок з надвірними будівлями не є чужим майном для позивача., оскільки він є його співвласником та застосував закон, який не поширюється на ці правовідносини.

Інші мотиви незаконності оскаржуваного рішення викладені в апеляційній скарзі, зокрема порушення норм процесуального права - порядку виклику до суду та не вирішення вимоги про припинення права власності ОСОБА_3 на її частину будинку, не призвели до неправильного вирішення справи, з огляду на вищенаведене.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст.303, п.2 ч.1 ст. 307, 309, 313-314, 316-317, 324-325 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Здолбунівського районного суду від 26 червня 2014 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: