АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/6211/15 Головуючий: 1 інстанції - Бородіна О. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Івах А.П.,

суддів - Пономаренко Ю.А., Шевченко Н.Ф.,

при секретарі - Каплаух Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 06 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Харківської міської ради, третя особа - Друга Харківська державна нотаріальна контора,про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та про визнання права власності на ? частину житлового будинку з надвірними спорудами в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и л а:

17 грудня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про встановлення факту її проживання однією сім'єю із ОСОБА_4 з 05 вересня 1998 року і до ІНФОРМАЦІЯ_3, та просила визнати за нею право власності на 1/2 частину в житловому будинку літ. А-1 приміщення 1-1, 1-2, 1-3, 1-4 з відповідною частиною надвірних будівель: літня кухня літ. Б, гараж літ. "Г", що знаходиться в АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом, як спадкоємцем четвертої черги, після смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішенням Ленінського району м. Харкова від 06 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, обставини у справі в повній мірі не дослідженні, а наявним у справі доказам надана невірна оцінка, суд не звернув належної уваги на той факт, що вона у позовні заяві посилалася на вимоги ст. 1264 ЦК України, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкоємцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Суд же неправильно застосував норми Сімейного кодексу України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені сторонами у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання:

-чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та яким доказами вони підтверджуються;

-чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

-які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

-яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

У повній мірі вказаним вимогам цивільного процесуального закону рішення суду не відповідає.

Розглядом справи достеменно встановлено, не заперечувалося сторонами, що домоволодіння, частина якого належала на праві власності ОСОБА_5 та є спадковим майном після смерті останньої, згідно свідоцтва про право особистої власності від 15 грудня 1996 року виконкомом №142/14 від 28 вересня 1965 року належала ОСОБА_6 (а.с.7).

26 квітня 1964 року ОСОБА_6 одружився на ОСОБА_7, після шлюбу якій було присвоєно прізвище ОСОБА_6 (а.с.8).

На вказаний період часу ОСОБА_8 мала доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14); а ОСОБА_6 мав сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10).

ОСОБА_6, ОСОБА_8 та їх діти стали разом проживати за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.22-24).

ОСОБА_8 05 травня 1962 року одружився з ОСОБА_9 - позивачем у справі (а.с.11).

Чоловік позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.12).

Після смерті ОСОБА_6 його дружина ОСОБА_8 та син ОСОБА_8 відповідно до свідоцтва про право на спадщину по заповіту від 14 лютого 1975 року успадкували майно у рівних частинах (ас.9).

За життя, 22 лютого 1995 року ОСОБА_8 на належні їй 1/2 частину будинку з відповідною частиною надвірних будівель АДРЕСА_1 заповідала своїй дочці ОСОБА_10 (а.с.16) вона ж ОСОБА_5.

Померла ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.17).

ОСОБА_10 після розірвання шлюбу 07 липня 1990 року присвоєно прізвище ОСОБА_5 (а.с.15).

Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 29 квітня 1985 року право власності на ? частину житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 визнано за позивачем ОСОБА_2 та її донькою ОСОБА_11 в рівних частинах за кожною після смерті ОСОБА_8 (а.с.15).

Згідно довідки голови квартального комітету №361 від 13 травня 2014 року позивач у справі ОСОБА_2 та її свекруха (мачуха чоловіка) ОСОБА_8 з 1965 року і по день смерті останньої проживали однією сім'єю та вели сумісне господарство.

Після смерті ОСОБА_8 її дочка ОСОБА_12, якій мати заповідала належну їй 1/2 частину будинку з відповідною частиною надвірних будівель, фактично прийняла спадщину у відповідності до вимог ст. 549 ЦК України в редакції Цивільного кодексу 1963 року.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3, після чого позивач ОСОБА_2 звернулася до нотаріальної контори щодо видачі їй свідоцтва про право власності на спадщину (а.с.33). Згідно інформаційної довідки зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №38749647 від 28 жовтня 2014 року - заповітів, посвідчених від імені ОСОБА_5 - не знайдено.

Судова колегія вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, але правовідносинам, що виникли між сторонами надав не вірну правову оцінку, та дійшов висновку, що не відповідає встановленим обставинам справи.

Відмовляючи ОСОБА_2 у встановленні факту постійного проживання разом із спадкоємцем, визнання права власності в порядку спадкування за законом, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів наявності взаємних прав та обов'язків, а також систематичного введення спільного господарства зі спадкодавицею, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї та вважав, що факти спілкування, проживання на території одного домоволодіння, не дають суду достатніх підстав з упевненістю визнати, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 проживали однією сім'єю, тобто були пов'язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов'язки, зумовлені спільним проживанням, та які притаманні сімейним відносинам, а також несли спільні витрати, спрямовані на забезпечення життєдіяльності, саме сім'ї, у прямому розумінні цього слова.

При цьому суд керувався тим, що ст. 2СК України містить відкритий перелік осіб, які належать до членів сім'ї. Однак поняття "проживання однією сім'єю" та "член сім'ї" не є тотожними. Особа може бути близьким родичем спадкодавця, тобто відноситися до членів сім'ї, проте не проживати з ним однією сім'єю. Центральною ознакою проживання спадкоємця однією сім'єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем. Норма ст. 1264 ЦК розрахована в першу чергу для того, щоб надати право на спадкування другому з "фактичного подружжя", тобто особі, яка перебувала зі спадкодавцем у фактичних шлюбних відносинах без державної реєстрації шлюбу. Разом з тим другим з фактичного подружжя не обмежується коло осіб, які можуть одержати право на спадкування за ст. 1264 ЦК. Це можуть бути й інші родичі спадкодавця, причому ними можуть також особи однієї статі зі спадкодавцем, або особи, які взагалі не пов'язані спорідненням зі спадкодавцем.

Відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від ЗО травня 2008 року№7 «Про судову практику у справах про спадкування»,викладених у абзацах 1 та 4 пункту 21 , при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті З СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоч і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою.

З висновком суду першої інстанції погодитися не можна з огляду на наступне:

За положеннями ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкоємцем однією сім'єю не менше п'яти років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до положень глави 5 «Докази» Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У мотивувальній частині рішення суд на виконання вимог ч. 3 ст. 215 ЦПК України зазначив, що свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, які тривалий час проживають по сусідству, надали пояснення, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 тривалий час проживали разом у домоволодінні, останні роки підтримували одна одну, разом працювали на городі, та ОСОБА_2 сама провела штукатурні роботи по всьому будинку. Однак пояснити чи мали вони спільний бюджет свідки не можуть, оскільки такі відомості їм невідомі. Також пояснили, що ОСОБА_5 раніше була одружена, дітей не мала, але останні роки вона була самотня, інших родичів не мала. Свідок ОСОБА_15 також пояснила, що ОСОБА_5 інколи вела себе дивно, інколи зачинялася і нікого до себе не пускала.

Дані свідки пояснили, що на їх думку вони сприймали, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 проживали як сестри, однією сім'єю.

ОСОБА_11, яка є дочкою позивача пояснила, що з ОСОБА_5мати проживала у одному дворі, домі майже з 1961 року. У ОСОБА_5 своїх дітей не було, інших родичів також не залишилося. Її мати, позивачка, разом із ОСОБА_5 разом працювали на городі, також мати оплачувала комунальні платежі за електрику, оскільки у ОСОБА_5 була маленька пенсія, та у неї утворилися великі борги за комунальні послуги, та їй відрізали газопостачання до частини будинку де вона проживала. Мати також допомагала ОСОБА_5 із документами, допомагала із харчуванням. Також мати провела ремонт покрівлі у всьому будинку. Крім того, пояснила, що ОСОБА_5 кілька разів була одружена, але із її чоловіками вони знайомі не були.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в порядку ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія, оцінивши належність, допустимість, у розумінні вимог ст. ст. 57-59 ЦПК України наявних у справі доказів у їх сукупності, находить позовні вимоги ОСОБА_16 такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно повідомлення директора КП «Харківське міське БТІ від 03 липня 2015 року за №2001101 (а.с.119) право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 станом на 31 грудня 2012 року зареєстровано:

-ОСОБА_8 - ? частина на підставі свідоцтва про право на спадщину, видане право на спадщину, видане 2-ою ХДНК 14.02.1975р.. р. № 2-1086;

-ОСОБА_2 - 1/4 частина на підставі рішення народного суду Ленінського р-ну м. Харкова від 29.04.1985р., справа № 2-789;

-ОСОБА_11 - 1/4 частина на підставі рішення народного суду Ленінського р-ну м. Харкова від 29.04.1985р., справа № № 2-789;

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 лютого 1975 року вказаний будинок після смерті ОСОБА_6 успадкували в рівних частках ОСОБА_8 - дружина померлого, та ОСОБА_8 - син, ОСОБА_5, якій мати ОСОБА_8 заповідала належну їй ? частину будинку з відповідною частиною надвірних будівель, право власності в порядку спадкування за заповітом належним чином не оформлена та свідоцтво не отримала.

Оскілки ОСОБА_5 проживала з матір'ю на момент смерті останньої, то фактично вступила в управління спадковим майном - ? частиною будинку з відповідно частиною надвірних будівель, що у відповідності до вимог ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року, що був чинним на час відкриття спадщини, визнається такою, що прийняла спадщину.

Як на час смерті ОСОБА_8 так і на час смерті ОСОБА_5 будинок фактично не був розділений між співвласниками, не був визначений порядок користування земельною ділянкою.

За таких обставин, вимоги ОСОБА_2 щодо визнання за нею право власності в рахунок ? частини спірного будинку в порядку спадкування, за законом після смерті ОСОБА_5 на конкретні приміщення з відповідною частиною надвірних будівель, а саме: в будинку літ. «А-1» приміщення 1-1; 1-2; 1-4; літню кухню літ Б, гараж літ. -В, туалет літ - Г, належним чином н підтвердженні, тому судова колегія вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на майно, що фактично належало ОСОБА_5 - ? частина будинку з відповідною частиною надвірних будівель АДРЕСА_1, що заповідала їй мати ОСОБА_8

З урахуванням особливості та характеру спірних правовідносин, дійсних обставин справи, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, судова колегія доводи апеляційної скарги находить такими, що підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України - скасуванню з ухваленням нового рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, судова колегія,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 06 липня 2015 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 разом із ОСОБА_5, померлою ІНФОРМАЦІЯ_3 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 з січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_3.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом, як спадкоємцем четвертої черги, після смерті ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -