УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Умнової О.В., Висоцької В.С., Кафідової О.В.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Мегабанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення з житлового будинку, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Мегабанк» на рішення апеляційного суду Львівської області від 25 червня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

В березні 2011 року позивач - публічне акціонерне товариство «Мегабанк» звернувся до суду з позовом, в якому просив виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з житлового будинку АДРЕСА_1.

Позов мотивовано тим, що рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 25 січня 2010 року розірвано кредитний договір від 25 березня 2005 року, укладений між публічним акціонерним товариством «Мегабанк» та ОСОБА_4, який забезпечений договором поруки, укладеним 25 березня 2005 року між публічним акціонерним товариством «Мегабанк» та ОСОБА_5 Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь публічного акціонерного товариства «Мегабанк» заборгованість по кредитному договору в розмірі 359886,81 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства «Мегабанк» штраф за іпотечним договором в розмірі 82143 грн. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок, загальною площею 215,0 кв. м, житловою площею 96,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а також земельну ділянку, яка передана для обслуговування цього житлового будинку і господарських будівель, площею 0,1061 га, що належить ОСОБА_4 на праві приватної власності, для задоволення вимог позивача за кредитним договором від 25 березня 2005 року та іпотечним договором шляхом продажу публічним акціонерним товариством «Мегабанк» вищевказаних предметів іпотеки відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Рішення районного суду від 25 січня 2010 року набрало законної сили 10 січня 2011 року. На адресу ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 надіслано вимогу від 10 січня 2011 року про добровільне звільнення вказаного житлового будинку, яку останні отримали 14 січня 2011 року та залишили її без виконання.

У виконавчому провадженні №18180432 відділу державної виконавчої служби Яворівського РУЮ в ході примусової реалізації житлового будинку АДРЕСА_1 на публічних торгах покупців виявлено не було.

ПАТ «Мегабанк» вважає, що для забезпечення захисту своїх майнових прав на виконання рішення Яворівського районного суду Львівської області від 25 січня 2010 року, виникла необхідність про примусове виселення відповідачів з житлового будинку, у зв'язку з чим звернувся з вищевказаним позовом до суду.

Заочним рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 24 січня 2014 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з житлового будинку АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 25 червня 2015 року рішення місцевого суду скасовано з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та залишити в силі рішення місцевого суду.

Дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення місцевого суду. Належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог, у зв'язку із чим обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції та вирішив спір по суті.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд правильно виходив з того, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 25 березня 2005 року між позивачем та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 24/2005, відповідно до умов якого банк надав останньому кредит на придбання квартири у розмірі 20 000 доларів США строком до 25 березня 2015 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором банк та ОСОБА_4 уклали 25 березня 2015 року договір іпотеки, згідно з яким останній надав в іпотеку житловий будинок, загальною площею 215,0 кв. м, житловою площею 96,4 кв. м, який складається з шести житлових кімнат та кухні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, яка передана для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, площею 0,1061 га, що знаходиться за цією ж адресою та належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності.

З матеріалів справи вбачається, що передані в іпотеку житловий будинок та земельна ділянка, які належить ОСОБА_4 на праві власності, були придбані не за рахунок отриманих кредитних коштів, оскільки на час укладення кредитного договору зазначене майно вже належало відповідачу ОСОБА_4 на праві власності від 03 травня 2001 року і в кредитному договорі від 25 березня 2005 року не зазначено що кошти надаються для придбання вказаного житлового будинку.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

Висновки апеляційного суду, узгоджуються з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі у № 6-39 цс15, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

При вирішенні даної справи апеляційним судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Мегабанк» відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 25 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Умнова
В.С. Висоцька
О.В. Кафідова