У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

Черненко В.А., Луспеника Д.Д., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 та неповнолітнього ОСОБА_6, ОСОБА_7, прокурора Октябрського району м. Полтави до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, приватного підприємства «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», треті особи: Полтавське міське управління юстиції Полтавської області в особі реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Тімченко Ірина Анатоліївна, про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації та зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 4 березня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2010 року ОСОБА_12 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 19 травня 2010 року, укладений між ОСОБА_9, яка діяла від імені ОСОБА_13 та ОСОБА_8, та зобов'язати приватне підприємство «Полтавське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності» скасувати державну реєстрацію права власності на ім'я ОСОБА_8 на вказану квартиру.

У листопаді 2013 року ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 та неповнолітнього ОСОБА_6, а також ОСОБА_7 було залучено до участі у справі в якості правонаступників ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Свої вимоги позивачі мотивували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_14, після смерті якого ОСОБА_15 прийняла спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1. Вказували, що 30 травня 2006 року ОСОБА_15 склала заповіт, яким заповіла все належне їй майно ОСОБА_12 Зазначали, що ОСОБА_12 після смерті ОСОБА_15 звернувся до Першої Полтавської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом, також до нотаріальної контори звернулась ОСОБА_13 як спадкоємиця четвертої черги. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 15 грудня 2009 року визнано ОСОБА_13 спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_15, визнано заповіт від 30 травня 2006 року на ім'я ОСОБА_12 недійсним та визнано за ОСОБА_13 право власності на спірну квартиру. 19 травня 2010 року ОСОБА_13 через представника ОСОБА_9 уклала договір дарування з ОСОБА_8 та подарувала останньому спірну квартиру. Однак, ухвалою Верховного Суду України від 19 жовтня 2011 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 грудня 2009 року та ухвала апеляційного суду Полтавської області від 28 квітня 2010 року скасовані, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 11 жовтня 2012 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 9 листопада 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 2 квітня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_13 відмовлено. Просили скасувати рішення державного реєстратора приватного підприємства «Полтавське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності «Інвентаризатор» про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1, визнати договір дарування вказаної квартири недійсним з моменту укладення, тобто з 19 травня 2010 року; зобов'язати ОСОБА_8 повернути їм спірну квартиру та стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 29 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 4 березня 2015 року, позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 19 травня 2010 року між ОСОБА_9, яка діяла від імені ОСОБА_13, та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Тимченко І.А. зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 251 в державному реєстрі правочинів за № 3943358.

Зобов'язано ОСОБА_8 повернути ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 та неповнолітнього ОСОБА_6, квартиру АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням конкретних обставин справи з дотриманням норм процесуального права.

Зокрема, суди дійшли вірного висновку про визнання недійсним договору дарування та витребування майна, оскільки відповідно до положень, визначених у ст. 388 ЦК України, оскільки рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 грудня 2009 року, яке стало підставою для реєстрації права власності за ОСОБА_13, яка у подальшому оформила договір дарування, на даний час скасоване, в задоволенні позовних вимог щодо зміни черговості та визнання заповіту недійсним відмовлено.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 11 червня 2014 року № 6-52 цс14, де зазначено, що за змістом ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для їх скасування.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 4 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.А. Черненко

Д.Д. Луспеник

С.П. Штелик