АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6068/15 Справа № 183/6719/14 Головуючий у 1 й інстанції - Березюк В. В. Доповідач - Петренко І.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Петренко І.О.

суддів - Котушенко С.П., Романюк М.М.

при секретарі - Порубай М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивачі звернулися до суду та просили ухвалити рішення, яким визнати недійсним заповіт ОСОБА_5, складений та посвідчений державним нотаріусом Зачепилівського районного нотаріального округу Харківської області Терещенко Л.О., щодо спадкування ОСОБА_4 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування свого позову позивачі зазначають, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5, після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. Позивач ОСОБА_3 є дружиною померлого, з яким зареєструвала шлюб 04 травня 1966 року, а позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 є, відповідно, донькою померлого та сином померлого.

Позивачі зазначають, що дана квартира була надана сторонам на підставі ордеру в 1976 році. В середині 1980-х років відповідач виїхав з м. Перещепине, та пізніше влаштувався на роботу в м. Дніпропетровськ, де проживає до теперішнього часу.

В другій половині 1990-х років, позивачка ОСОБА_3 досягнула пенсійного віку, виїхала з Новомосковського району до Вінницької області. Для можливості вчасно отримувати пенсійне забезпечення позивачка знялася з реєстрації з спірної квартири в м. Перещепине Новомосковського району, та зареєструвалась у родичів в селищі Бугаків Вінницької області, де зареєстрована і на даний час. В 1998 році позивачка ОСОБА_2 тимчасово виїхала з квартири, в якій постійно проживала з батьком до матері та її родичів у селище Бугаків Вінницької області. Коли ж вона повернулася у квартиру до батька, їй стало відомо, що батько (заповідач) встиг виписати доньку, та приватизувати квартиру на своє ім'я. Згодом батько ОСОБА_4 знову зареєстрував в своїй квартирі доньку ОСОБА_2 з онуками (її дітьми).

Починаючи з 2007 року ОСОБА_4 почав часто хворіти, погіршився зір, часто потрапляв на лікування до лікарні. Позивачі зазначають, що померлий обіцяв залишити вищевказану квартиру своєму онуку - сину ОСОБА_2 ОСОБА_8.

Після смерті ОСОБА_4, позивачі звернулися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після його смерті, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину їм було відмовлено, оскільки померлий склав у жовтня 2009 року заповіт, яким вищевказану квартиру заповів своєму сину - ОСОБА_4

Позивачі посилаються на те, що зміст даного заповіту не відповідає справжній волі спадкодавця, оскільки ОСОБА_5 часто хворів, погано почувався, мав видалене праве око. З цих причин він не міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, а тому даний заповіт не відповідає дійсній волі померлого.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 (а.с.9), який за життя, а саме 07 жовтня 2009 року склав заповіт (а.с.86-об), посвідчений державним нотаріусом Зачепилівської державної нотаріальної контори Харківської області, зареєстрований в реєстрі за № 1535, яким квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, заповів своєму сину (а.с.11) - відповідачу по справі ОСОБА_4 (а.с.88-об).

Статтями 215,203 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення сторонами вимог встановлених ст.203 ЦК України, а саме: зміст не повинен суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст.1247 ЦК України.

Згідно вимог ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок смерті.

Частиною 3 ст.1247 ЦК України передбачено, що заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Статтею 1247 ЦК України передбачені загальні вимоги до форми заповіту, а саме: заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання; заповіт має бути особисто підписаний заповідачем, якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.207 ЦК України; заповіт має бути посвідчений посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст.1251-1252 ЦК України; заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі.

Відповідно до ст.1248 ЦК України та п.п.157,158 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що діяла на час вчинення заповіту, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.

Згідно до вимог ст.56 Закону України "Про нотаріат", нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 49 Закону України про «Про нотаріат» визначено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України, не подано відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії, є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства, з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень, правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності, особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення, пов'язані з її вчиненням, в інших випадках, передбачених цим Законом. Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону. Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов'язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Стаття 52 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами або посадовими особами органів місцевого самоврядування, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається. Кожна нотаріальна дія реєструється під окремим порядковим номером. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована, зазначається на документі, що видається нотаріусом, чи в посвідчувальному написі. Реєстр для реєстрації нотаріальних дій повинен бути прошнурований, аркуші пронумеровані. Кількість аркушів у реєстрі повинна бути засвідчена підписом посадової особи відповідного органу юстиції та печаткою Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі. Кожний нотаріус веде окремий реєстр. Запис у реєстрі робиться чітко, розбірливо, із заповненням усіх граф, передбачених за встановленою формою. Не допускаються підчистки, дописки, інші незастережні виправлення та запис олівцем. Запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії. Порядок ведення реєстрів для реєстрації нотаріальних дій та їх форма встановлюються Міністерством юстиції України.

Згідно до вимог ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Статтею 1257 ЦК України визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачами не доведено факт того, що на момент складання заповіту ОСОБА_5 він знаходився у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Так , зокрема, посилання на те , що спадкодавець ОСОБА_5 в наслідок фізичних вад не міг сам прочитати заповіт , а тому посвідчення його повинно було відбуватись при свідках стосується питання нікчемності заповіту , а не спростування обставин вільного волевиявлення заповідача.

Вищевказане твердження , як і посилання на відсутність вільного волевиявлення заповідача , спростовується написом на тексті заповіту про те , що він , текст заповіту , ОСОБА_5 прочитаний і власноручно підписаний , про що свідчить і його , заповідача , підпис. Даний напис ,виконаний власноручно спадкодавцем позивачами не оспорювався , як такий , що викликав сумніви у його виконанні саме ОСОБА_5 , клопотання про призначення посмертної судової почеркознавської експертизи не заявлялось.

Окрім того , посилання позивачів на вади зору , що мали місце у ОСОБА_5 за життя , а саме відсутність правого ока самі по собі не свідчать про повну сліпоту останнього і, що підтверджується як наданими медичними документами ( ар. сп.27-32,121) так і самим фактом проживання ОСОБА_5 і самообслуговуванням протягом довгого часу , коли дружина та діти його залишили та виїхали із спірної квартири. Данні обставини були вивчені судом першої інстанції.

Вищевказаний напис на заповіті спростовує і твердження про те , що воля спадкодавця була не вільною , а сам він не розумів змісту заповіту , оскільки не володів українською мовою , так як напис вчинено саме на українській мові , з використанням українського написання слів та літер.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2015 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя - І.О. Петренко

Судді - С.П.Котушенко

· М.М. Романюк

·

·