АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/910/15 Доповідач - Кузьма Р.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2015 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Кузьми Р.М.

суддів - Жолудько Л. Д., Сташків Б. І.,

при секретарі - Баляс Т.І.

з участю представників апелянта ОСОБА_1 та ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 02 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом,-

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом, який згодом уточнив, до ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням по вул. Микулинецька, 124 в м.Тернополі на підставі вимог ст. 156 ЖК та 405 ЦК України.

В обґрунтування вимог позивач вказує, що відповідачі проживали та були зареєстровані в спірному житловому приміщенні як члени сім'ї колишнього власника будинку ОСОБА_7 01 вересня 2013 року ОСОБА_7 помер та позивач у порядку спадкування за заповітом успадкував належний йому житловий будинок. З листопада 2013 року відповідачі за даною адресою не проживають, не сплачують комунальних послуг та не здійснюють заходів по утриманню будинку та прибудинкової території. Вказане житло відповідачі залишили добровільно, жодних перешкод в користуванні їм не чинилось, особистий речей та їх майна в житловому будинку не має.

Таким чином вважає, що відповідачі як члени сім'ї колишнього власника ОСОБА_2 втратили право користуванні належним йому будинком, а тому просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житлом.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 02 червня 2015 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1 такими, що втратили право на користування житловим будинком по вул. Микулинецька,124 в м. Тернополі.

Стягнуто із ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі по 48,72 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Зокрема, апелянт зазначає, що суд безпідставно не прийняв до уваги те, що позивач чинить їм перешкоди у користуванні спірним будинковолодінням, посилаючись на покази свідка ОСОБА_8, яка зазначила, що відповідачам будь-яких перешкод у користуванні будинком по вул. Микулинецька,124 в м. Тернополі ніхто не чинить.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу, зіславшись на доводи, викладені в ній, просить її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 апеляційної скарги не визнав, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних мотивів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі втратили право користування спірним будинковолодінням з часу припинення права власності на нього у ОСОБА_7, у зв'язку зі смертю останнього, а новий власник житла заперечує проти реєстрації відповідачів у спірному домоволодінні.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції, оскільки він відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст. 308 ЦПК України - апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В силу вимог статей 11, 10, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом встановлено, що власником житлового будинку по вул. Микулинецька, 124 в м. Тернополі є ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу, зареєстрованим в реєстрі за № 5476 від 22.10.2014 року та витягом з реєстру речових прав від 22.10.2014 року

Право власності на спірне будинковолодіння позивач набув у порядку спадкування за заповітом після смерті 01 вересня 2013 року батька ОСОБА_7

Із будинкової книги на житловий будинок по вул. Микулинецька,124 в м. Тернополі встановлено та не заперечується сторонами спору, що у вказаному будинковолодінні зареєстровані позивач, відповідачі, а також ОСОБА_9Є, ОСОБА_10 та інші.

В суді першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_1 та члени його сімї дружина ОСОБА_5, сини ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 вселилися та проживали в будинковолодінні по вул.Микулинецька,124 в м.Тернополі за згодою колишнього власника ОСОБА_7

На момент їх вселення власником будинку по вул. Микулинецька,124 в м. Тернополі був ОСОБА_7, який є батьком позивача та рідним братом ОСОБА_1

01 вересня 2013 року ОСОБА_7 помер.

Житловий будинок по вул.Микулинецька, 12 4 в м.Тернополі після смерті ОСОБА_7 успадкував його син позивач ОСОБА_2 і починаючи з листопада 2013 року відповідачі не проживають за вказаною адресою.

Як вбачається з рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 26 січня 2011 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 10.03.2011 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірне будинковолодіння та визнання прав власності на 1/2 частку будинковолодіння по вул. Микулинецька,124 в м. Тернополі відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі не набули самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК України, ст. ст. 61, 64 ЖК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачений законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України з врахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування цією квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цей будинок, а відтак - припинення прав власності на квартиру припиняє право членів сім'ї на користування цією квартирою.

Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

Суд першої інстанції, встановивши, що позивач набув право власності на спірне будинковолодіння у порядку спадкування за заповітом після смерті 01 вересня 2013 року батька ОСОБА_7, виходив з того, що після зміни власника спірної квартири відповідачі не набули самостійного права на житло з підстав передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК, ст.ст. 61, 64 ЖК).

Таким чином за відсутності у відповідача законних підстав для проживання у квартирі, що належить позивачу на праві приватної власності, та за відсутності такої згоди власника, наявні законні підстави для захисту порушеного права позивача щодо користування та розпорядженням належним йому майном.

Такий висновок є обґрунтованим, оскільки суд дійшов його на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, та наявних в ній доказів, яким дана відповідна оцінка. Правильно встановивши юридичну природу виниклих правовідносин, суд застосував закон, який їх регулює.

Наведені у рішенні мотиви, судова колегія вважає обґрунтованими, такими що відповідають матеріалам справи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у зв'язку з відсутністю договірних відносин з власником будинку та припиненням права власності ОСОБА_7 на будинок, відповідачі втратили право користування цим будинком, оскільки їх права похідні від прав колишнього власника будинку, членом сім'ї якого вони були та за згодою якого були зареєстрована та проживали.

Отже, аналізуючи вищенаведені обставини та зміст зазначених правових норм, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач є єдиним повноцінним власником спірного житлового будинку. Право власності набув у порядку спадкування після смерті свого батька ОСОБА_7, а тому вправі вимагати усунення перешкод в користуванні належним йому житловим будинком

Посилання апелянта на наявність перешкод в користуванні будинком, як підстави для задоволення його позовних вимог, необгрунтовані, оскільки в нього відсутні законні підстави для проживання в будинку, тобто не має місце порушення, невизнання чи оспорювання його прав.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 02 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_14