провадження 2/201/570/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2015 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 національного університету залізничного транспорту, третя особа ОСОБА_3 про визнання нікчемними правочинів, встановлення юридичних фактів, скасування дисциплінарного стягнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, матеріальної і моральної шкоди, зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 08 жовтня 2013 року звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 національного університету залізничного транспорту, Міністерства освіти і науки України, Федерації профспілок України і Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про скасування дисциплінарного стягнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі і зобовязання вчинити певні дії. Позовні вимоги неодноразово доповнювалися, змінювалися і уточнювалися, ухвалою суду з урахуванням думки сторін визначалося коло сторін і третіх осіб. Позивач в своєму позові та в ході судового засідання посилався на те, що працював в ДНУЗТ імені академіка ОСОБА_4 викладачем, доцентом, займався науковою і педагогічною діяльністю, в 2011 році він вимушений був погодитися на умови відповідача і підписав контракт, по закінченню якого його було звільнено з роботи. Вважає вказане звільнення незаконним, оскільки допущене з грубими порушеннями закону, йому також не виплачена вся зарплата, не враховано весь його науковий і педагогічний стаж, виносилися незаконно дисциплінарні стягнення та інш.. Вважає таке ставлення відповідача до нього безпідставним і не законним, звернувся до відповідача з питанням усунення вказаного, виплати належних коштів, поновлення на роботі та інш., але цього зроблено не було. Вказаним йому завдана матеріальна і моральна шкода. Вважає все це і подальше не визнання відповідачем порушень законів при цьому протиправним через численні порушення відповідачем закону та порядку прийняття на роботу, виплати зарплати і звільнення з роботи та просив: визнати нікчемними правочини по його строковим трудовим договорам і контракт, визнати факт укладання всіх його строкових трудових договорів як укладених ним договорів на невизначений термін, визнати факт незаконного розірвання з ним трудового як порушення Конституції України і трудового законодавства, визнати звільнення з роботи незаконним, стягнути заборгованість по заробітній платі і зарплату за час вимушеного прогулу, стягнути з відповідача упущену ним вигоду, матеріальну і моральну шкоду і зарплату за один місяць в якості негайного виконання рішення, задовольнивши останній уточнений позов в повному обсязі.

Представники відповідача ДНУЗТ імені академіка ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вважаючи їх неправомірними, пояснили, що дійсно позивач працював ДНУ залізничного транспорту імені академіка ОСОБА_4 доцентом, строкові договори з нею укладалися кожного разу на добровільній основі шляхом написання особистих заяв, трудові відносини з позивачем було розірвано через закінчення строку дії трудових відносин закінчення контракту, звільнення позивача з роботи проведено відповідачем з дотриманням всіх вимог закону згідно з чинним законодавством, накази видавалися вірно, були враховані всі вимоги закону при прийнятті позивача на роботу і при звільненні, заробітна плата нараховувалась, ніякої шкоди не завдавали, порушень з їх боку допущено не було, рішеннями судів доведено правомірність їх дій при звільненні позивача з роботи, всю належну позивачу інформацію надавали їй своєчасно і у відповідності до закону. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи ОСОБА_3 в судовому засіданні з позовними вимогами не погодився. Вважає свої дії по відношенню до позивача правильними, з дотриманням всіх вимог закону згідно з чинним законодавством, ніякої шкоди не завдавав. По закону все зроблене ним правильно. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брав і не бере, будь-якої іншої шкоди (в тому числі і моральної) позивачу не завдавав. Вважає можливим позовні вимоги вирішити з дотриманням закону на підставі наявних матеріалів і відмовити в задоволенні позову.

Вислухавши пояснення позивача і представника відповідача, представника третьої особи, зясувавши думку сторін і третьої особи, дослідивши добуті та надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обгрунтованою і не підлягаючою задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 стверджує, що

працював в ДНУЗТ імені академіка ОСОБА_4 викладачем, доцентом, займався науковою і педагогічною діяльністю, в 2011 році він вимушений був погодитися на умови відповідача і підписав контракт, по закінченню якого його було звільнено з роботи. Вважає вказане звільнення незаконним, оскільки допущене з грубими порушеннями закону, йому також не виплачена вся зарплата, не враховано весь його науковий і педагогічний стаж, виносилися незаконно дисциплінарні стягнення та інш.. Вважає таке ставлення відповідача до нього безпідставним і не законним, звернувся до відповідача з питанням усунення вказаного, виплати належних коштів, поновлення на роботі та інш., але цього зроблено не було. Вказаним йому завдана матеріальна і моральна шкода. Вважає все це і подальше не визнання відповідачем порушень законів при цьому протиправним через численні порушення відповідачем закону та порядку прийняття на роботу, виплати зарплати і звільнення з роботи та просив: визнати нікчемними правочини по його строковим трудовим договорам і контракт, визнати факт укладання всіх його строкових трудових договорів як укладених ним договорів на невизначений термін, визнати факт незаконного розірвання з ним трудового як порушення Конституції України і трудового законодавства, визнати звільнення з роботи незаконним, стягнути заборгованість по заробітній платі і зарплату за час вимушеного прогулу, стягнути з відповідача упущену ним вигоду, матеріальну і моральну шкоду і зарплату за один місяць в якості негайного виконання рішення. В добровільному порядку спір так і не вирішено, позивач вимушений був звертатися з позовом до суду, сторони наполягають на своїх вимогах та запереченнях.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є доцентом, кандидатом юридичних наук. Він працював у ДНУЗТ ім. академіка ОСОБА_4 з 01 березня 2010 року по 31 січня 2013 року на умовах строкового договору, а з 01 лютого 2013 року по 31 серпня 2013 року на умовах контракту № 101-09-11. З 31 серпня 2013 року його звільнено у звязку із закінченням терміну дії контракту на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, що посвідчується відповідними наказами університету. Наказом ректору університету від 04 січня 2013 року № 12 «Про низьку виконавчу дисципліну доцента кафедри «Економічна теорія» ОСОБА_1М.» позивачу оголошено догану за невиконання посадових обовязків, вимог нормативно-правових актів щодо організації праці та навчального процесу. Як вбачається з даного наказу, а також наказу про внесення змін до нього № 401 від 18 квітня 2013 року, під час роботи комісії у жовтні 2012 року щодо перевірки науково-методичного забезпечення навчального процесу на кафедрі «Економічна теорія» виявлено ряд порушень. Черговою перевіркою навчально-методичним відділом виконання наказу ректора від 09 листопада 2012 року № 960 виявлено, що недоліки, вказані в цьому наказі, безпосередньо доцентом ОСОБА_1 не усунені у повному обсязі (рапорт в.о. завідуючого кафедрою ОСОБА_5 від 13 грудня 2012 року, висновки НМВ від 20 грудня 2012 року, рапорт першого проректора від 24 грудня 2012 року). Доцент ОСОБА_1 посилався на невиконання обов'язків іншими посадовими особами кафедри, які заважають йому виконати наказ ректора. ОСОБА_1 даним наказом зобовязано усунути недоліки до 21 січня 2013 року.

Наказом ректора від 09 листопада 2012 року № 960 «Про результати перевірки заяви та рапортів доцента кафедри «Економічна теорія» ОСОБА_1 (який на думку відповідача не виконав позивач) позначено ряд заходів щодо покращення справ у науково-методичному забезпеченні з боку науково-педагогічних працівників, зокрема доценту кафедри ОСОБА_1 був встановлений термін усунення порушень та попереджено щодо персональної відповідальності за виконання посадових обов'язків згідно вимог ст. 31 Закону України «Про вищу освіту», розділу 7 наказу Міністерства освіти і науки України від 02 червня 1993 року № 161 та самих обов'язків, викладених у посадовій інструкції доцента ОСОБА_1 встановлено порушення Закону Україні «Про вищу освіту» ст. 14 «Стандарту вищої освіти вищих навчальних закладів» п. 5, ст. 15 «Науково-методичного забезпечення вищої освіти», наказу МОН Україні від 02 червня 1993 року № 161 (розділ 7 «Наукове методичне забезпечення навчального процесу»), наказу МОН України від 07 серпня 2002 року «Про затвердження норм годин для планування і обліку навчальної роботи та переліку основних видів методичної, наукової й організаційної роботи педагогічних і наукових педагогічних працівників вищих навчальних закладів», Положення про організацію навчального процесу в університеті СО ВНЗ-ДНУЗТ-3.01-2010 (розділ 8 «Наукове методичне забезпечення навчального процесу», розділ 14, п. 14.1 «Права та обовязки науково-педагогічних працівників»), яке відображено у звіті роботи комісії. За неналежне виконання посадових обов'язків попереджено у т.ч. і ОСОБА_1 та зобовязано усунути недоліки, які виявлені роботою комісії у термін до 15.12.2012р. Про усунення доповісти першому проректору рапортом до 17.12.2012р. Попереджено ОСОБА_6 про те, що до нього можуть бути вжиті заходи дисциплінарного впливу.

Відповідно до ч. 3 ст. 54 Закону України «Про освіту» науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в том числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору. Це норма є імперативною, яка не має винятків. Оскільки позивач отримував пенсію згідно ст. 24 Закону України «Про науку та науково-технічну діяльність» у чинній до 01 липня 2014 року редакції Закону від 03 грудня 2009 року № 1746-VI, договори між ним та ОСОБА_2 національним університетом залізничного транспорту імені академіка ОСОБА_4 мали строковий характер та укладалися на термін з 01 березня 2010 року по 30 червня 2010 року, з 01 вересня 2010 року по 30 червня 2011 року, з 06 вересня 2011 року по 31 серпня 2013 року.

Відповідно до Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів III-IV рівнів акредитації є особливості припинення трудових відносин з науково-педагогічними працівниками, які працюють на умовах строкового договору або контракту. Так, згідно з п. п. 3.8, 5.2 Положення за два місяці до закінчення терміну контракту (строкового договору) сторони повинні визначитись: будуть продовжені трудові відносини чи не будуть. Якщо є згода сторін на продовження трудових відносин, то контракт (строковий договір) може бути продовжено або укладено на новий термін. Якщо такої згоди немає, то строковий договір, або контракт припиняється по закінченню терміну (п. 2 ст. 36 КЗпП України). Якщо сторони не дійшли згоди про продовження трудових відносин, то за два місяці по закінченню терміну контракту (строкового договору) відповідно до п. 5.2 Положення оголошується конкурс, в якому науково-педагогічний працівник має право взяти участь. ОСОБА_1 не виконував певну процедуру, а саме, не подавав у встановлені терміни заяву і додаткові передбачені документи, у зв`язку з чим не міг бути допущений до участі у конкурсі. Таким чином, якщо науково-педагогічний працівник не брав участі у конкурсі чи не був рекомендований конкурсною комісією до укладання контракту, то по закінченню терміну контракту звільняється за п. 2 ст. 36 КЗпП України (закінчення строку договору).

Згідно ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, укладеним на певний термін, встановлений за погодженням сторін, або таким, що укладається на час виконання певної роботи. Відповідно до ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, що за своєю правовою природою є письмовою угодою між працівником та роботодавцем, в якому строк його дії, права, обовязки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Згідно ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є зокрема збіг строку, на який він укладався.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» у чинній до 31 серпня року редакції Закону від 03 грудня 2009 року № 1746-VI після призначення пенсії відповідно до зазначеного Закону наукові (науково-педагогічні) працівники могли працювати за строковим трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях усіх форм власності та займатися підприємницькою діяльністю, а отже відповідно до вимог Закону трудовий договір з позивачем міг укладатися як у вигляді контракту, так і без дотримання такої форми, проте в будь-якому випадку підлягав укладанню на визначений термін.

Із змісту ст. 21 КЗпП України витікає, що для укладання трудового договору, у тому числі і на умовах контракту, необхідне волевиявлення двох сторін працівника і власника або уповноваженого ним органу. При відсутності згоди хоча б однієї сторони - договір не може бути укладеним, а укладений - буде недійсним. Отже, однією із істотних умов укладення трудового договору є волевиявлення обох сторін. Якщо є згода сторін на продовження трудових відносин, то контракт (строковий трудовий договір) може бути продовжено або укладено на новий термін. Якщо такої згоди немає, то строковий трудовий договір, або контракт припиняється по закінченню терміну (п. 2 ст. 36 КЗпП України). Порядок укладання трудових договорів регулюється законодавством про працю, зокрема ст. 21 КЗпП України. Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівнику заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законодавством України. Для вищих навчальних закладів освіти це частина 3 ст. 54 Закону України «Про освіту», якою передбачено укладання з науково-педагогічними працівниками трудових договорів, у тому числі - контрактів.

Судом встановлено, що позивач знав про визначений термін свого трудового договору, а також те, що він був попереджений про припинення трудових відносин, що підтверджується попередженням № 64 від 23 квітня 2013 року, яке він отримав 24 квітня 2013 року, а тому вимога щодо незаконного розірвання контракту та скасування наказу від 16 серпня 2013 року № 142-ос та поновлення на роботі є безпідставною та такою, що задоволенню не підлягає, так само, як і вимога, що трудові відносини між університетом та позивачем повинні бути укладеними на невизначений строк. Після закінчення строку дії трудових відносин звільнення позивача наказом ректора ОСОБА_2 національного університету залізничного транспорту імені академіка ОСОБА_4 № 142-ос від 16 серпня 2013 року було проведено відповідачем без порушень законодавства про працю.

Вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по заробітній платі є необґрунтованими, оскільки заробітна плата, котра складалася з посадового окладу, доплати за науково-педагогічний стаж, доплати за вчене звання, доплати за вчений ступінь, також нараховувалася компенсація за відпустку, премія, матеріальна допомога ОСОБА_1 нараховувалася та виплачувалася відповідно до Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про вищу освіту», Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» та відповідно до контрактів від 01 березня 2010 року, 01 вересня 2010 року, 06 вересня 2011 року, що підтверджується довідками про доходи від 22 квітня 2015 року № 412, 411, 410, 409, 408. Так як звільнення позивача ОСОБА_1 є обґрунтованим та законним то вимоги позивача стосовно сплати заборгованості по заробітній платі внаслідок так званого «вимушеного прогулу» є необґрунтованими.

Стосовно вимог позивача про «визнання незаконним та скасування наказу ректора ОСОБА_2 національного університету залізничного транспорту імен ОСОБА_4 щодо дисциплінарного стягнення від 26 червня 2013 року № 653».

Відповідно до ст. 51 Закону України «Про вищу освіту» від 17 січня 2002 року № 2984 ІІІ, який діяв на момент трудових відносин між позивачем та ОСОБА_2 національним університетом залізничного транспорту імені академіка ОСОБА_4 педагогічні та науково-педагогічні працівники зобовязані: постійно підвищувати професійний рівень, педагогічну майстерність, наукову кваліфікацію (для науково-педагогічних працівників); забезпечувати високий науково-теоретичний і методичний рівень викладання дисциплін у повному обсязі освітньої програми відповідної спеціальності; додержуватися норм педагогічної етики, моралі, поважати гідність осіб, які навчаються у вищих навчальних закладах, прививати їм любов до України, виховувати їх в дусі українського патріотизму і поваги до Конституції України; додержуватися законів, статуту та правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу.

Позивач протягом 2012-2013 років неодноразово порушував норми, які встановлені в Законі України «Про вищу освіту», «Стандартах вищої освіти вищих навчальних закладів», Положенні про організацію навчального процесу в Університеті, що підтверджується такими документами: службова характеристика завідувача кафедри «Економічна теорія», яка погоджена деканом факультету «ЕМТ» від 30 жовтня 2012 року; наказ ректора ОСОБА_2 національного університету залізничного транспорту імені академіка ОСОБА_4 «Про результати перевірки заяви та рапортів доцента кафедри «Економічна теорія» ОСОБА_1М.» від 09 листопада 2012 року № 960; висновки з перевірки навчально-методичного комплексу дисциплін, які викладає доцент кафедри «Економічна теорія» ОСОБА_1; наказ ректора ОСОБА_2 національного університету залізничного транспорту імені академіка ОСОБА_4 «Про низьку виконавчу дисципліну доцента кафедри «Економічна теорія» ОСОБА_1М.» від 04 січня 2013 року № 12.

Порушення вимог керівних документів, непрофесійне виконання своїх посадових обовязків стало підставою для того, щоб притягнути доцента кафедри «Економічна теорія» ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.

Таким чином, наказ ректора «Про порушення «Правил семестрового контролю» та посадових обовязків від 26 червня 2013 року № 653 про оголошення догани доценту кафедри «Економічна теорія» ОСОБА_1 є законним та виданим у відповідності до чинного законодавства, а підстави для його скасування - відсутні. Вимагаючи до уточнення позову визнання незаконним вищезазначеного наказу позивач не наводить у позовній заяві доказів його незаконності та жодним чином не обґрунтовує таку вимогу.

Суд приймає до уваги також і те, що згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. У зв'язку з цим і угода про припинення трудового договору згідно зст. ст. 36, 38, 39 КЗпП України укладається між сторонами трудового договору, якими є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, а рішення про розірвання трудового договору приймається власником або органом управління підприємства, установи, організації, який наділений такими повноваженнями.

Згідно ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Отже дії відповідача були здійснені з дотриманням норм чинного законодавства України і підстав для встановлення факту роботи, прийняття та звільнення з роботи, виплати коштів, компенсації, записів в трудову книжку немає, отже факт порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача не знайшов свого підтвердження, жодних правових підстав для задоволення позову судом не встановлено.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової чи іншої шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Частина 1 статті 2371 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим їм органом моральної шкоди працівникові проводиться у випадку, якщо порушення його законних прав привело до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків і жадають від його додаткових зусиль для організації свого життя.

Ст. 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань.

Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного звязку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги пояснення позивача на підтвердження свого позову, оскільки вони спростовуються вищевикладеним і обєктивно нічим не підтверджуються, всі правовідносини сторін, а особливо трудові, свідчать про відповідність дій відповідача в питанні оформлення трудових відносин з позивачем трудовому законодавству. Суд вважає безпідставними вимоги позивача про неправильність дій відповідача при його прийнятті на роботу чи звільненні і стягнення матеріальної чи моральної шкоди, упущеної вигоди, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні: порушень законодавства з боку відповідача стосовно порядку (оформлення і термін дії правовідносин, порядок їх продовження, погодження, перевірка та ін..) та підстав (норми закону) звільнення, правильності оформлення і ведення трудової книжки, не надання чи недостовірності інформації, неправомірності дій чи бездіяльності не встановлено. Твердження позивача відносно упередженого ставлення відповідача особисто до нього є лише її оціночним судженням, що не можуть бути витлумачені, як такі, що містять фактичні дані. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів, які використовує в своєму позові позивач. Як зазначалося вище між університетом і позивачем укладався трудовий договір на чітко визначений термін.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 національного університету залізничного транспорту імені академіка ОСОБА_4 про визнання нікчемними правочинів, встановлення юридичних фактів, скасування дисциплінарного стягнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, матеріальної і моральної шкоди, зобовязання вчинити певні дії відмовити.

В звязку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору по цій категорії справ, а позовні вимоги не задоволені, судові витрати в вигляді судового збору необхідно віднести за рахунок держави.

Таким чином обставини всіх уточнених позовних вимог не знайшли свого обєктивного підтвердження вході судового засідання, вимоги не обгрунтовані і в їх задоволенні необхідно відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 43, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 36, 37, 38, 39, 41, 116, 117, 221, 232, 233, 235, 2371 КЗпП України, ст. ст. 3, 15, 16, 22, 23, 1167 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 національного університету залізничного транспорту, третя особа ОСОБА_3 про визнання нікчемними правочинів, встановлення юридичних фактів, скасування дисциплінарного стягнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, матеріальної і моральної шкоди, зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -