У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.
суддів:Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,Карпенко С.О., Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів та процентів, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 31 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів та процентів, посилаючись на те, що у лютому 2011 року до неї звернувся відповідач та пояснив, що йому на праві власності належить частина нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 і він має намір провести її реконструкцію, однак власних коштів не має, тому запропонував їй надати відповідачу 140 000,00 доларів США, а після завершення реконструкції відповідач зобов'язався передати їй у власність перший поверх зазначеної будівлі площею 230 кв. м та шість офісів на другому поверсі.

Позивач зазначала, що за домовленістю між сторонами вона передала відповідачу грошові кошти у розмірі, еквівалентному 80 000 доларів США, а останній за розпискою від 15 лютого 2011 року взяв на себе обов'язок повернути отримане у вигляді нерухомості, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, відразу після реконструкції і оформлення документів.

18 квітня 2011 року вона передала ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі, еквівалентному 30 000 доларів США. 24 червня 2011 року нею було передано ОСОБА_7, грошові кошти, еквівалентні 5 000 доларів США. 30 серпня 2011 року ОСОБА_7 отримав від неї, суму у розмірі еквівалентному 3 000,00 доларів США, що на час передачі складало 24 000,00 грн. 27 вересня 2011 року, відповідно до домовленості від 15 лютого 2011 року, нею було передано, а ОСОБА_7 отримано, суму у розмірі 4 000 доларів США.

Позивач зазначала, що у грудні 2011 року їй стало відомо, що ОСОБА_7 не є власником будівлі АДРЕСА_1 і не був ним на час укладення договору 15 лютого 2011 року. З витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна їй стало відомо, що вказана нерухомість належить на праві власності батьку відповідача - ОСОБА_8, та є предметом договору іпотеки від 07 березня 2007 року. Саме з цього часу їй стало відомо про порушення її прав.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просила суд стягнути з ОСОБА_7 на її користь безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 1 579 800,57 грн та проценти в сумі 443 807,21 грн, а всього 2 023 607,78 грн.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 жовтня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 1 579 800,57 грн та проценти в сумі 443 807,21 грн, а всього 2 023 607,78 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 31 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині стягнення процентів та в цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів в сумі 443 807,21 грн, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Судове рішення апеляційної інстанцій в частині задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів сторонами не оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи, що заявником оскаржується рішення судуапеляційної інстанції в частинівідмови в задоволенніпозовних вимог про стягнення процентів, то колегія суддів вважає за недоцільне виходити за межі касаційної скарги та переглядати рішення суду першої та апеляційної інстанцій в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення процентів та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України відсутні правові підстави для стягнення процентів за користування безпідставно набутими грошовими коштами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між сторонами була усна домовленість з приводу того, що ОСОБА_6 надасть кошти ОСОБА_7 для реконструкції нежитлового приміщення, розташованого по АДРЕСА_1, яке належить йому на праві власності, а ОСОБА_7 зобов'язався після закінчення реконструкції передати їй у власність перший поверх вказаного приміщення, площею 230 кв. м та шість офісів на другому поверсі.

На виконання вказаної домовленості, 15 лютого 2011 року ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_6 80 000,00 доларів США та зобов'язався повернути їх нерухомістю, розташованою по АДРЕСА_1 відразу після реконструкції і оформлення документів. Загальна вартість 140 000,00 доларів США. 18 квітня 2011 року ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 30 000,00 доларів США, 24 червня 2011 року - 5 000,00 доларів США, 30 серпня 2011 року - 3 000,00 доларів США, 27 вересня 2011 року - 4 000,00 доларів США про що була написана відповідна розписка.

ОСОБА_9 з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 02 грудня 2011року вбачається, що власником нежитлової будівлі АДРЕСА_1 є ОСОБА_10

Звертаючись до суду з вказаним позовом ОСОБА_6 посилалась на те, що кошти за розпискою отримані ОСОБА_7 безпідставно, оскільки він на момент укладення вказаного договору не був власником нежитлової будівлі АДРЕСА_1 та відповідно не мав правових підстав для виконання їхніх домовленостей та просила відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України стягнути проценти за користування безпідставно отриманими коштами.

Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536цього Кодексу).

Частиною 2 статті 536 ЦК України встановлено, що розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За обставин, на які посилається позивач, договором, законом або іншим актом цивільного законодавства розмір процентів за користування грошима не передбачено.

Отже, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення процентів, обґрунтовано виходив із того, що стягнення процентів судом першої інстанції на підставі ст.1048 ЦК України є помилковим, оскільки вказана норма регулює правовідносини, які виникають між сторонами договору позики. Такий договір між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не укладався.

Враховуючи наведене у суду першої інстанції не було правових підстав задовольняти позов в частині стягнення процентів за користування збереженими без достатньої правової підстави коштами, тому апеляційним судом правильно було скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове про відмову у задоволенні вказаних вимог про стягнення процентів за користування збереженими без достатньої правової підстави коштами.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційним судом правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Установивши, що оскаржуванерішення відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України, та керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 31 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко Г.І. Мостова М.І. Наумчук