Номер провадження: 22-ц/785/4899/15
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі :

головуючого - судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Дрішлюка А.І., Мартинової К.П.,

при секретарі - Решетник М.С.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу частково удаваним та стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и л а:

20.05.2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу частково удаваним та визнання права власності на транспортний засіб.

Остаточно уточнив вимоги, просила визнати частково удаваним в частині покупця з моменту вчинення договір від 25.02.2010 року купівлі-продажу легкового автомобіля марки «Ford Mondeo», 1995 року випуску, червоного кольору, кузов № НОМЕР_1, укладений ОСОБА_4 від імені продавця ОСОБА_5 з покупцем ОСОБА_2 та стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь розмір вартості спірного автомобіля в сумі 133 998 гривень 37 копійок. У позовній заяві посилалася на те, що у лютому 2010 року нею за особисті кошти, виручені від продажу квартири, був придбаний зазначений автомобіль, але оформлений на ОСОБА_2 На теперішній час відповідач заперечує її право на автомобіль, продав його третій особі, відмовився повернути кошти, тому вона вимушена звернутися до суду.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.02.2015 року задоволено позов ОСОБА_3 Визнано в частині покупця частково удаваним з моменту вчинення договір від 25.02.2010 року купівлі-продажу легкового автомобіля марки «Ford Mondeo», 1995 року випуску, червоного кольору, кузов № НОМЕР_1, укладений між ОСОБА_5, від імені якої діяв ОСОБА_4, як продавцем та ОСОБА_2 як покупцем. Стягнуто з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер 6) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) вартість легкового автомобілю марки «Ford Mondeo», 1995 року випуску, червоного кольору, кузов № НОМЕР_1 у сумі 133 998 (сто тридцять три тисячі девятсот девяносто вісім) гривень 37 копійок.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 мають спільну дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, проте у зареєстрованому шлюбі не перебували.

25 лютого 2010 року було придбано легковий автомобіль марки «Ford Mondeo», 1995 року випуску, червоного кольору, кузов № НОМЕР_1, який зареєстровано на імя ОСОБА_2 в МРЕВ № 1 ДАІ міста ОСОБА_7 на підставі довідки-рахунка КІМ № 041415 від 25.02.2010 року Госпрозрахункового центру УДАІ ГУМВС, на автомобіль видано номерні знаки ВН5786СО та свідоцтво про реєстрацію ТЗ: САА № 426981 від 26.02.2010 року.

З тексту розписки від 25.02.2010 року, складеної ОСОБА_4, видно, що останній отримав від ОСОБА_3 40 000 гривень, еквівалентні 5 000 доларів США, за автомобіль «Ford Mondeo», 1995 року випуску, червоного кольору, кузов № НОМЕР_1. Гроші отримав в повному обсязі, матеріальних претензій не має. На прохання покупців біржову угоду оформив на ОСОБА_2 (а.с. 5 т. 1).

ОСОБА_2 в березні 2009 року закінчив навчання в Одеському національному морському університеті (а.с. 4 т. 1), згідно довідок №№ 307, 308, виданих ДП «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» 16.12.2013 року, ОСОБА_2, перебуваючи на посаді групового механіка, за період з квітня 2009 року по лютий 2010 року отримав заробітну плату в загальному розмірі 20 413, 51 грн. (а.с. 173, 174 т. 1).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.09.2007 року, виданим нотаріусом Білгород-Дністровської районної державної контори Одеської області ОСОБА_8, зареєстрованим в реєстрі за № 5012, ОСОБА_2 отримав у спадок після смерті свого батька ОСОБА_9 1/3 частину майна: автомобілю марки ВАЗ 2101, 1989 року випуску, реєстраційний номер 188540Е, вартістю 3201 грн., грошових коштів у ВАТ «Ощадбанк» у сумі 02,22 грн. та 26855,00 грн., грошових коштів у КС «Акерман-Фінанс» у загальній сумі 33939,04 грн. Разом ОСОБА_2 отримано спадщини на загальну суму 21332,42 грн., (3201+02,22+26855,00+33939,04): 3 = 21332,42 (а.с. 184 -186 т. 1).

Судом також встановлено, що 29.09.2009 року ОСОБА_3 було отримано від ОСОБА_10 43000 доларів США за продаж квартири в м. Одесі, по вул. Ак. Глушка, 6 «А», кв. 168 (а.с. 36 т. 1).

13.04.2013 року спірний автомобіль ОСОБА_2 було знято з обліку та продано ОСОБА_11, про що свідчать довідка-рахунок ААВ № 046725 від 13.04.2013 року та реєстрація ДАІ (а.с. 99 т. 1).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що кошти за автомобіль фактично були надані ОСОБА_3, тому її слід визнати покупцем за договором купівлі продажу, а також стягнути кошти з ОСОБА_2 за його продаж третій особі.

Проте погодитися із таким висновком суду не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмету купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов'язок передати предмет договору наступному власнику. Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору купівлі продажу та з'ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.

Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, при цьому позивач повинен довести, що правочин укладений з такою метою і доказати, який правочин приховує укладений правочин.

На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Суд першої інстанції в повному обсязі таких обставин не перевірив, не зясував фактичні обставини з огляду на викладені вимоги закону.

Водночас між сторонами ОСОБА_2 та продавцем ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_4 укладений договір купівлі продажу автомобіля, і обєктивні відомості про намір укласти іншу угоду відсутні.

Для встановлення удаваності правочину в частині покупця доведенню підлягає мета приховання іншого правочину, який насправді сторони вчинили, та настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином, у цьому випадку - наявність мети для приховування справжнього власника ОСОБА_3, а також підтвердження того, що саме вона, а не інша сторона правочину - ОСОБА_2, набула майно у користування.

З довідки рахунку видно, що автомобіль був оформлений на імя ОСОБА_2, на підтвердження доводів ОСОБА_3 надана розписка ОСОБА_4 про оплату нею коштів за автомобіль, проте така обставина безумовно не свідчить про те, що надаючи кошти, вона бажала стали власником автомобіля, отримати права та обовязки за договором для себе. Обєктивних доказів на підтвердження таких обставин не надано, а висновок суду першої інстанції про те, що таке було вчинено з метою збереження родинних зв'язків між батьком та сином, зважаючи на необхідність подальшого спілкування батька з дитиною та для забезпечення полегшення пересування останніх, у тому числі й до лікувальних закладів і місць відпочинку, не підтверджений жодним доказом, відтак ґрунтується на припущенні.

Крім того, з самого тексту розписки видно, що на прохання покупців, тобто і ОСОБА_3, договір оформлений на імя ОСОБА_2

З іншого боку, обєктивних доказів про наявність перешкод оформити автомобіль на власне імя ОСОБА_3 не мала, навпаки, за її доводами на автомобіль витрачені особисто їй належні кошти від продажу квартири, відтак вона мала право на розпорядження ними, вона вміє керувати автомобілем, має посвідчення водія.

В основу рішення про наявність коштів у ОСОБА_3 на покупку автомобіля судом покладена розписка, складена власноруч ОСОБА_7, про те, що вона отримала від ОСОБА_12 кошти в розмірі 43000 доларів США (а.с.36), водночас справжність таких обставин судом не перевірена, в той час як з договору дарування від 29.09.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_13, за реєстром №1187, вбачається, що договір відчуження квартири між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 був безоплатним.

Зважаючи на викладене, встановленим слід вважати те, що оформленням угоди на імя ОСОБА_2, ОСОБА_3 свідомо розуміла наслідки у вигляді набуття права за договором купівлі продажу на автомобіль саме ОСОБА_2 у власність, відтак виникнення саме для нього прав та обовязків за договором, а також відсутність обєктивних доказів про наявність зрозумілої мети для приховання факту покупки автомобіля особисто.

Також судом першої інстанції не зясований факт користування спірним майном саме ОСОБА_3, в рішенні відсутні висновки з приводу того, якими доказами такі обставини підтверджені.

Не заперечувалось сторонами, що саме ОСОБА_2 здійснював фактичне та юридичне володіння автомобілем, саме він розпорядився ним шляхом відчуження ОСОБА_11, і доказів про перебування автомобіля у користуванні ОСОБА_3 не надано, відтак відсутні ознаки удаваності угоди.

Доводи про наявність довіреності про розпорядження майном на імя ОСОБА_3 від імені ОСОБА_2 до уваги не приймаються, оскільки така була видана до покупки автомобіля (а.с.76,т.1), тоді як правове значення мають обставини, чинні на час виникнення відносин, і 31.03.2009 року, тобто станом на час покупки автомобіля остання вже була скасована (а.с.180,т.1).

Задовольняючи позов в частині стягнення з ОСОБА_2 коштів в розмірі 133998 грн., суд першої інстанції застосував реституцію, хоча такі наслідки унеможливлені з огляду на виниклі правовідносини.

Відповідно до ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

ОСОБА_2 був покупцем за договором, кошти за автомобіль отримав ОСОБА_4 від імені ОСОБА_5, майно у власність отримав ОСОБА_2 від продавця, відтак в порядку повернення сторін у первісний стан при оспоренні угоди через удаваність в частині покупця, решта угоди за своїм складом та змістом залишається незмінною, і правові підстави для стягнення коштів відсутні.

Спірний автомобіль за договором купівлі продажу відчужений ОСОБА_11, цей договір ОСОБА_3 не оспорений, інші правові підстави для стягнення коштів з ОСОБА_2 не зазначені.

Таким чином, судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, що призвело до неправильного висновку про задоволення позову.

Зважаючи на викладене, судом невірно застосовані норми матеріального права, неповно зясовані обставини справі, висновки суду не відповідають обставинам справи, відтак рішення не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України, підлягає скасуванню із ухваленням нового по суті справи про відмову у задоволенні позову з огляду на викладені обставини.

Керуючись ст.ст.304,п.2ч.1ст.307,309,313,314,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2015 року скасувати, ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання частково удаваним договору купівлі продажу автомобіля від 25.02.2010 року марки «Ford Mondeo», 1995 року випуску, червоного кольору, кузов № НОМЕР_1, стягнення коштів в розмірі 133998 гривень відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: