У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі:ОСОБА_4
за участю:позивача ОСОБА_5 та його представника адвоката ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Спринтер-Донецьк» на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до товариства з обмеженою відповідальністю «Спринтер-Донецьк» про зобовязання повернути трудову книжку, -

в с т а н о в и в:

В листопаді 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Спринтер-Донецьк», мотивуючи свої вимоги тим, що в день його звільнення 24 червня 2014 року роботодавець не видав йому належним чином оформленої трудової книжки. В звязку з цим просив зобовязати відповідача повернути йому трудову книжку, стягнути 7732,85 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заподіяну йому моральну шкоду в розмірі 3000 грн. та 2500 грн. витрат на правову допомогу.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 січня 2015 року позов ОСОБА_5 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди залишено без розгляду.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 травня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Зобовязано ТОВ «Спринтер-Донецьк» повернути ОСОБА_5 трудову книжку. Стягнуто з відповідача на користь позивача 2000 грн. витрат на правову допомогу. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ТОВ «Спринтер-Донецьк», вважаючи оскаржуване рішення необґрунтованим та посилаючись на ухвалення його з порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не встановлена належним чином та обставина, що з боку відповідача були вжиті всі передбачені трудовим законодавством заходи щодо вручення позивачу трудової книжки, проте це виявилось неможливим через відмову останнього від отримання документу.

Представник апелянта зазначає, що суд безпідставно не прийняв до уваги, як належний доказ у справі, акт про відмову працівника від отримання трудової книжки від 24 червня 2014 року, зазначивши при цьому, що позивач працював в день свого звільнення до 16 години, проте як акт складений о 10 годині.

Вказує, що в оскаржуваному рішенні не надано жодної правової оцінки факту направлення товариством 12 лютого 2015 року листа на адреси позивача з повідомленням щодо необхідності отримання ним трудової книжки, що також свідчить про здійснення роботодавцем заходів на виконання своїх повноважень. Позивач, в свою чергу, до теперішнього часу не надав згоди на направлення йому трудової книжки поштою, що свідчить про наявність вини саме в діях позивача.

Крім цього, апеляційна скарга містить посилання на безпідставність стягнення суми витрат на правову допомогу та необґрунтованість щодо визначення її розміру, оскільки вказане питання вирішено судом без дотримання норм чинного процесуального законодавства та ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_5, та його представника, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 відносно предмету спору, суд першої інстанції виходив з того, що стороною відповідача не надано суду беззаперечних доказів неможливості своєчасно видати чи направити трудову книжку позивачу поштою. З урахуванням приписів ст. 88 ЦПК України та складності категорії розглянутої справи, суд прийшов до висновку про часткове задоволення вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу та стягнення з відповідача 2000 грн.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

По справі встановлено, що наказом по ТОВ «Спринтер-Донецьк» № 132/к від 23 червня 2014 року ОСОБА_5 звільнено з посади торгового представника ТОВ «Спринтер-Донецьк» з 24 червня 2014 року. Факт звільнення позивача підтверджується повідомленням ДПІ у м. Чернігові Головного управління ДФС у Чернігівській області (а.с. 41).

Відповідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Порядок видачі трудової книжки у разі звільнення визначений п. 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України. Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58. П.п. 4.2 Інструкції встановлено, що якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

В акті комісії, до складу якої входили посадові особи ТОВ «Спринтер-Донецьк», від 24 червня 2014 року зазначено, що у вказаний день о 10 год. бухгалтером та відповідальною особою за ведення кадрової роботи ТОВ «Спринтер-Донецьк» ОСОБА_7 було запропоновано ОСОБА_5 отримати трудову книжку, проте останній від отримання трудової книжки та підпису в акті відмовився через відсутність у нього часу в звязку з відїздом (а.с. 71).

На думку колегії суддів, районний суд обґрунтовано не прийняв вказаний акт як належний доказ у справі, зазначивши при цьому, що позивач в день свого звільнення працював до 16 години, проте як акт про відмову отримати останнім трудову книжки був складений о 10 годині. Будь-яких інших доказів на підтвердження вчинення спроб вручити ОСОБА_5 трудову книжку до закінчення робочого часу в день його звільнення ані під час розгляду справи районним судом, ані до суду апеляційної інстанції стороною відповідача надано не було.

Аналізуючи спірні відносини, апеляційний суд, враховуючи положення ч. 1 ст. 60 ЦПК України, відповідно якої кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, погоджується з висновком суду першої інстанції відносно того, що відповідачем не надано беззаперечних належних письмових доказів неможливості видати позивачу трудову чи направити поштою.

Крім того, саме через порушення своїх прав та недотримання відповідачем вимог трудового законодавства ОСОБА_5 в листопаді 2014 року звернувся до суду з позовом, однією з вимог якого була зобовязання ТОВ «Спринтер-Донецьк» повернути йому трудову книжку. Враховуючи що між сторонами виникли трудові правовідносини, то саме відповідач як власник зобов»язаний доводити свою невинуватість, а саме вжиття ним всіх заходів для видачі трудової книжки позивачу, прояву при цьому турботливості, що вимагалася від нього при цьому.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не взятий до уваги факт направлення товариством 12 лютого 2015 року листа на адреси позивача з повідомленням щодо необхідності отримання ним трудової книжки, оскільки вказаний захід був вжитий відповідачем вже після звернення ОСОБА_5 з позовом до суду у зв»язку з порушенням його трудових прав та винесення у даній справі Деснянським районним судом м. Чернігова заочного рішення від 17 січня 2015 року.

Апеляційний суд погоджується також з висновком суду першої інстанції щодо стягнення витрат на правову допомогу в сумі 2000 грн., понесених позивачем в ході розгляду цивільної справи, зважаючи на таке.

Частинами 1, 2 ст. 84 ЦПК України передбачено, що витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Приписами ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Як розяснено в п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначений відповідним законом, стягується не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Зі змісту договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 15 жовтня 2014 року вбачається, що виконавець, а саме адвокат ОСОБА_6, бере на себе зобов'язання про надання юридичної допомоги замовнику ОСОБА_5 не тільки в суді, але й представництво та захист інтересів взагалі з приводу спору, що включає підготовку та подання до відповідних органів заяв ( п.2.1. договору).

Сторони можуть домовитись про будь-який обсяг правової допомоги, непов'язаної з судовим розглядом справи, що передбачено ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», але оплаті підлягає лише правова допомога, надана в межах конкретної існуючої цивільної справи, починаючи зі складання позовної заяви, яка включає і правовий аналіз дій відповідача по справі, і ознайомлення з документами, і підготовка документів.

В калькуляції вартості правової допомоги, що додана до договору (а.с. 12 зворот) на загальну суму 2500 грн., зазначено про заплановані 6,5 годин правової дороги, зокрема, 1 година для юридичної консультації та ознайомлення з матеріалами справи, 3,5 години для оформлення позовної заяви, що включає правовий аналіз дій відповідача по справі, підготовку документів і подачу позову до суду, та 2 години для участі в судових засіданнях.

Відповідно до ч. 3 ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини, а гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції зазначеним обставинам була дана належна оцінка і взято до уваги складність справи та фактичний обсяг виконаної роботи, зокрема, участь адвоката безпосередньо в судових засіданнях районного суду 17 грудня 2014 року, 14 квітня та 13 травня 2015 року, про що мотивовано зазначено в рішенні суду, отже доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу апеляційного суду.

Сукупність обставин справи приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини між сторонами і їм надана вірна юридична оцінка. Оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, оцінка яких проведена у відповідності до положень ст.ст. 57-66 ЦПК України і доводи апеляційної скарги їх не спростовують та не містять передбачених законом підстав для скасування вірного по суті рішення.

У зв»язку з наведеним, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу необхідно відхилити і рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Спринтер-Донецьк» відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: