АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2711/15 Справа № 199/6483/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Спаї В. В. Доповідач - Глущенко Н.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2015 року м. Дніпропетровськ

19 серпня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Пищиди М.М., Черненкової Л.О.

за участю секретаря - Левцунова І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної часткової власності, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.11.2014 року - скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що воно ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права /а. с. 42-43/.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.11.2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено /а. с. 37-38/.

Судом встановлено, що 04.12.1993 року між сторонами було укладено шлюб, який було розірвано на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.01.2013 року /а. с. 5/.

Під час шлюбу ОСОБА_2, на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів №2481 від 17.12.1998 року, передано у приватну власність (в порядку приватизації) земельну ділянку площею 0,0294 га, яка розташована по АДРЕСА_1. На підставі цього рішення ОСОБА_2 отримав на своє ім'я Державний акт на право власності на вище вказану земельну ділянку /а. с. 6/.

Землю передано для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд і цеё факт встановлений судом на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічна норма закону закріплена і в ст. 60 СК України.

Згідно ст. 57 СК України - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте нею, ним , але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальник сільськогосподарським підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до ст. 14 ЗУ «Про власність» (в редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин) громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва.

Разом з тим, на думку суду першої інстанції, до правовідносин, які виникли між сторонами в даній справі, підлягають застосуванню також і ст.ст. 6 та 22 ЗК України 1990 року (в редакції, в яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин), та Декрет Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок» (був чинним на час виникнення правовідносин), - згідно з якими одержана громадянином у приватну власність для будівництва, ведення селянського та особистого підсобного господарства земельна ділянка є його приватною власністю, оскільки йдеться про одержання громадянином частки із земельного фонду, а не про спільно нажите майно.

Таким чином, земельна ділянка, право користування якою виникло в одного з подружжя, у зв'язку з реалізацією ним свого права на одержання частки із земельного фонду, не є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно роз'яснень, викладених в п.18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року №13 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (з послідуючими змінами і доповненнями), - відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною суісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

За таких обставин та виходячи з вище зазначених норм матеріального права, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Судом достеменно встановлено, що спірна земельна ділянка передана відповідачу ОСОБА_2 у власність (в порядку приватизації) / а. с. 6 /, а отже, у відповідності з вище вказаними нормами матеріального права, є його особистою власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, і тому поділу між подружжям з визнанням права власності на її частку за іншим із подружжя - не підлягає.

Приведені в апеляційній скарзі доводи позивачки не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтами норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновки суду першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: