Єдиний унікальний номер 235/4153/15-ц Номер провадження 22-ц/775/513/2015
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2015 року м. Артемівськ

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого - Канурної О.Д.,

суддів - Курило В.П.,Маширо О.П.

при секретарі - Лісовій Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Артемівську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», третя особа - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Красноармійську Донецької області про відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 09 липня 2015 року,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 09 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», третя особа - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Красноармійську Донецької області про відшкодування моральної шкоди задоволені частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 25000 грн.

Стягнуто з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» в дохід держави судовий збір в розмірі 250 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

З вказаним рішенням суду не погодився відповідач - Державне підприємство «Вугільна компанія «Краснолиманська» і оскаржив його в апеляційному порядку.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального права. Просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

В судове засідання апеляційного суду представник відповідача - Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» не з'явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи в його відсутність.

В судове засідання апеляційного суду представник третьої особи - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Красноармійські не з'явився, хоча своєчасно і належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, що підтверджується телефонограмою, зареєстрованою в журналі телефонограм № 3 за № 293 (а.с. 68).

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 не з'явився, хоча своєчасно і належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, що підтверджується телефонограмою, зареєстрованою в журналі телефонограм № 3 за № 292 (а.с. 67).

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем з 06.09.1988 року по 25.11.1988 року та з 25.01.1991 рок у по 13.06.2014 року.

У зв'язку з тривалим періодом роботи в підземних умовах позивач отримав професійне захворювання - хронічна попереково-крижова радикулопатія в стадії неповної ремісії з помірними статико-динамічними порушеннями та больовим синдромом - захворювання професійне, встановлено вперше. Хронічний бронхіт II ступеня в фазі затухаючого загострення, дифузний пневмосклероз, ЛН I-II ступеню - захворювання професійне, встановлено вперше.

Згідно довідки МСЕК від 13.05.2015 року позивачу встановлена 50% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності; дата чергового переогляду - 13.05.2017 року.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач не створив позивачеві безпечних і нешкідливих умов праці, унаслідок чого ОСОБА_1 отримав професійні захворювання, які потягли за собою стійку втрату професійної працездатності.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами.

Судом правильно установлено, що право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням, виникло з дня встановлення стійкої втрати працездатності, тобто з 13 травня 2015 року.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначив залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, тяжкісті ушкодження здоров'я з урахуванням їх тривалості, істотності вимушених змін у життєвих стосунках потерпілого, потребу в медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що однією із підстав настання відповідальності за причинену моральну шкоду є наявність протиправних дій з боку відповідача та його вини, а також, що відповідач не несе матеріальних затрат у разі наявності професійного захворювання працівника ні перед ким, є безпідставними, оскільки частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пунктом 1 частини 2 вищевказаної статті передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року (із змінами) передбачено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем до суду не надано висновку МСЕК про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті професійного захворювання чи їх наслідків, про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого, є безпідставними, оскільки пунктом 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004, передбачено, що відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болі, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Ніяких нових обставин, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції та давали б підстави для проведення апеляційним судом переоцінки, зробленої судом першої інстанції, в апеляційному суді не наведено та нових доказів не надано.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи та є безумовними для скасування чи зміни рішення, у справі не встановлено.

З урахуванням наведенного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначився з характером виниклих спірних правовідносин та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 09 липня 2015 року і задоволення апеляційної скарги Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» немає.

Керуючись ст.ст. 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» відхилити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 09 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили

Судді