УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М., Леванчука А.О., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на іпотечне майно, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 23 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на іпотечне майно.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 03 березня 2009 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав останньому кредит у сумі 100 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 23 % на рік, з кінцевим терміном повернення 02 березня 2019 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 03 березня 2009 року було укладено договір іпотеки, за яким іпотекодавець передав в іпотеку кредитору півтораповерховий житловий будинок, загальною площею 105,0 кв. м, житловою площею 29,6 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору у ОСОБА_1 утворилася заборгованість, яка станом на 26 лютого 2015 року становила 54 958 грн 66 коп.

Посилаючись на вищевикладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, банк просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 48 842 грн 07 коп., з яких: поточна заборгованість за кредитом - 40 833 грн 17 коп.; прострочена заборгованість за кредитом - 4 993 грн 35 коп.; відсотки - 2 859 грн 81 коп.; супроводження - 76 грн 47 коп.; пеня - 79 грн 28 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, шляхом продаж предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 23 квітня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте таким вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні позову, виходив із того, що заборгованість за кредитним договором не співмірна з вартістю предмета іпотеки.

Проте погодитись із такими висновками судів не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що 03 березня 2009 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав останньому кредит у розмірі 100 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 23 % на рік, з кінцевим терміном повернення 02 березня 2019 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 03 березня 2009 року було укладено договір іпотеки, за яким іпотекодавець передав в іпотеку кредиторупівтораповерховий житловий будинок, загальною площею 105,0 кв. м, житловою площею 29,6 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору у позичальника утворилася заборгованість, яка станом на 26 лютого 2015 року становила 54 958 грн 66 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

У пункті 41 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства − справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Разом з тим відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Отже, неспівмірність суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна не є підставою для відмови у позові банку, який звернувся до суду із захистом свого майнового права.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону «Про іпотеку», встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Відповідно до ч. 6 ст. 38 вказаного Закону ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-61цс15.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Дотримання вказаного принципу є надзвичайно важливим при розгляді справ, оскільки він гарантує, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме змогу забезпечити захист своїх інтересів шляхом отримання допомоги суду у вирішенні тих питань, які вона сама з об'єктивних причин не може вирішити, як у випадку зі встановленням ступеня вини, що потребує певних знань та навиків. Відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Особи, які беруть участь у справі, мають право подати суду питання, на які потрібна відповідь експерта. При цьому суд має мотивувати відхилення питань осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, у випадку спору між сторонами щодо вартості предмета іпотеки суди мають вирішити питання про застосування ст. 143 ЦПК України у сукупності з іншими доказами у справі.

Враховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами належним чином не встановлені, судами порушено норми матеріального та процесуального права, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 23 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М.Коротун

А.О. Леванчук

І.К. Парінова