Провадження № 2-н/127/801/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2015 року м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Сичук М.М., розглянувши заяву Комунального підприємства Вінницької міської ради Вінницяміськтеплоенерго про видачу судового наказу щодо стягнення заборгованості за оплату послуг централізованого теплопостачання з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,-

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство Вінницької міської ради Вінницяміськтеплоенерго звернулось в суд з заявою про стягнення в порядку наказного провадження заборгованості за надані послуги теплопостачання з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3.

Відповідно до інформації адресно-довідкового підрозділу УДМС у Вінницькій області, наведеної станом на 07.08.2015 року, боржники ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 в реєстрі не значаться.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 13 Постанови Пленуму від 23.12.2011 року № 14 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження», звернув увагу на те, що якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні, телекомунікаційні послуги, послуги телебачення та радіомовлення, судовий наказ може бути видано за наявності відповідних договорів про надання таких послуг, інших письмових доказів, що підтверджують фактичне надання та отримання цих послуг.

Судом встановлено відсутність документів, що підтверджують наявність субєктивного права у заявника, документів, що підтверджують порушення субєктивного права, або документів, що підтверджують виникнення права вимоги, що вказує на наявність спору про право.

За змістом ст. 98, п. 2 ч. 3 ст. 100, ст. 103 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додаються оригінали або належним чином завірені копії документів, які підтверджують матеріально-правову вимогу заявника. На такі документи поширюються вимоги ст. 58 і ст. 59 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів, на що звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 5 Постанови Пленуму «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» № 11 від 23.12.2011 року.

Враховуючи вищенаведене, суд вбачає, що між сторонами існує спір про право, оскільки при прийнятті рішення необхідно зясувати обставини, які можливі тільки при розгляді справи в позовному провадженні.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 100 ЦПК України суддя відмовляє у прийнятті заяви про видачу судового наказу у разі якщо із заяви і поданих документів вбачається спір про право.

Зазначені обставини переконують суд у наявності підстав для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу.

Згідно ч. 2 ст. 101 ЦПК України відмова у прийнятті заяви унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Розяснити стягувачу, що згідно ч. 2 ст. 99 ЦПК України у разі відмови в прийнятті заяви про видачу судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі предявлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу зараховується до суми судового збору, встановленої за позовну заяву..

Керуючись ст.ст. 100, 209, 210 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити у прийнятті заяви Комунального підприємства Вінницької міської ради Вінницяміськтеплоенерго про видачу судового наказу щодо стягнення заборгованості за оплату послуг централізованого теплопостачання з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пяти днів з дня отримання її копії.

Суддя