Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.07.2015 Справа №607/11296/14-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі

головуючого судді Процько Я.В.,

при секретарі Зубко О.Я.,

за участі адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Тернополі справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

ПозивачОСОБА_2 звернувсяв суд з позовом до відповідачкиОСОБА_3 про стягнення боргу в сумі 720'000 грн., що еквівалентно 90'000 дол. США. Позовні вимоги мотивує тим, що 18 жовтня 2011 року ніж ним та відповідачкою було укладено договір позики. За його умовами ОСОБА_3 позичилау нього720'000 грн., що на момент укладення договору складало 90'000 дол. США та зобовязалась повернути їх не пізніше 18 жовтня 2012 року. Однак коштів відповідачка йому не повернула до даного часу, тому їх слід з неї стягнути. Також, у випадку порушення строків виконання зобовязання, пунктом 5 вказаного договору позики передбачена відповідальність у виді штрафу у розмірі 100 % від суми залишку позики, що становить 720'000 грн. Ці кошти також слід стягнути з ОСОБА_3, вказує позивач. Окрім цього ОСОБА_2 звертає увагу на те, що оскільки відповідачка є боржником, котрий прострочив виконання грошового зобовязання то вона має право на повернення боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, що складає 79'920 грн., а також трьох процентів річних від простроченої суми боргу, тобто 37'163,84 грн.

В процесі розгляду справи ОСОБА_2 двічі збільшував позовні вимоги. Згідно останньої заяви про збільшення позовних вимог (від 25 червня 2015 року) він просив стягнути з ОСОБА_3 в його користь:

●720'000 грн. заборгованості, що на момент укладення договору було еквівалентно 90'000 дол. США;

●720'000 грн. штрафу;

●547'518,78 грн. інфляційних (за період з 19 січня 2012 року по 31 травня 2015 року);

●57'994,52 грн. 3% річних (за період з 19 жовтня 2012 року по 25 червня 2015 року).

У судове засідання позивач не зявився, забезпечивши явку свого представника адвоката ОСОБА_1, котрий вказані вимоги підтримав та просив їх задовольнити з мотивів, викладених у позовній заяві.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечили і вказали, що частина боргу, а саме 65'000 дол. США повернута позивачу протягом 2012-2013 років. Ці кошти ОСОБА_3 передавала як брату ОСОБА_2 так і йому особисто. Усі такі транші вона відмічала у спеціальному зошиті, копія якого надана суду. Таким чином сума боргу значно менша, аніж та про яку вказує позивач.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, всесторонньо, повно та об'єктивно дослідивши докази у справі, суд прийшов до переконання, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке.

Згідно ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до умов договору позики від 18 жовтня 2011 року (далі Договір позики), посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за № 4085, ОСОБА_2 передав безпроцентно у власність ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 720'000 грн., що на момент укладення цього правочину було еквівалентно 90'000,00 доларів США, а вона зобов'язалась повернути таку ж суму грошових коштів на умовах, визначених цим договором.

Як вбачається із пункту 3 Договору позики ОСОБА_3 зобов'язалась повернути ОСОБА_2 позику не пізніше 18 жовтня 2012 року.

Зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору. (ст. 526 ЦК України)

За правилами частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У пункті 2 Договору позики його сторони підтвердили, що грошові кошти, які є предметом позики, передані відповідачці та одержані нею до його підписання.

Отож позивач виконав умови Договору позики в частині передання коштів.

Як встановлено у судовому засіданні ОСОБА_3, своїх зобовязань не виконала та на момент ухвалення рішення жодних коштів в рахунок повернення позики ОСОБА_2 не передавала.

Отож має місце неналежне виконання ОСОБА_3 умов Договору позики. Сума залишку неповерненої позики складає 720'000 грн.

Пунктом 5 Договору позики сторони погодили, що у разі якщо ОСОБА_3 своєчасно не поверне ОСОБА_2 суму позики, вона зобовязана крім суми позики сплатити штраф у розмірі 100 % від суми залишку позики.

Відтак, за даних обставин суд вважає, що на момент ухвалення рішення судом у відповідачки перед позивачем існувало та продовжує існувати прострочене грошове зобовязання.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З наданого позивачкою розрахунку від 25 червня 2015 року вбачається, що

●індекс інфляції від суми боргу у 720'000 грн. за період з 19 жовтня 2012 року по 31 травня 2015 року становить 547'518,78 грн.;

●3% річних від тієї ж суми за період від 19 жовтня 2012 року по 25 червня 2015 року становить 57'994,52 грн.

Отожфакт наявності у відповідачки перед позивачем простроченого грошового зобовязання є порушенням його прав, які підлягають захисту шляхом стягнення з ОСОБА_3 зазначеної суми боргу (720'000 грн.) з урахуванням індексу інфляції (547'518,78 грн.), 3% річних від суми боргу (57'994,52 грн.) та штрафу, передбаченого Договором позики (720'000 грн.).

Також, в силу ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), з відповідачкив користь позивачаслід стягнути 3'654 грн. судового збору.

Суд відкидає посилання відповідачки та її представника на те, що частину коштів вона повернула позивачу, оскільки вони не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами. Не можуть ними вважатись та не є джерелом достовірних даних надані ОСОБА_3 фотокопії сторінок зошита на яких зазначені дати та суми коштів які вона нібито повертала ОСОБА_2 з огляду на наступне. На вказаних фотокопіях відсутні будь-які дописи здійснені позивачем, або уповноваженим ним представником, які б стверджували про те, що він дійсно отримував ці гроші, а представник ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечив факт отримання його клієнтом коштів від ОСОБА_3 Окрім цього неможливо вірогідно встановити коли, ким, та за яких обставин здійснювалось заповнення даного зошита.

Вимоги ОСОБА_2 про зазначення суми боргу з привязкою до іноземної валюти визнані судом безпідставними, оскільки для цього немає правового підгрунтя. Вказане обґрунтовується наступним. Як визнано самими сторонами, а тому в силу вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає, позика була отримана в національній валюті гривні, а тому і повернута має були у цій же грошовій одиниці, як того вимагає ст. 1046 ЦК України.

Керуючись ст. 526, 530, 625, 627, 629, 549-552, 1049, 1050 Цивільного кодексу України, ст. 10, 11, 60, 209, 210, 213, 215 ЦПК України суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 заборгованість по договору позики:

-720.000 гр. боргу;

-720.000 гр. штрафу;

-547.518.78 гр. інфляційних;

-57.994.52 гр. 3% річних;

-3.654.00 грн. сплаченого судового збору.

На винесене рішення може бути подана апеляційна скарга до Тернопільського апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд протягом 10 діб.

Головуючий суддяОСОБА_6