Справа №461/6697/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2015 року Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Фролової Л.Д.,

при секретарі Думичі Р.М.,

за участі

позивача ОСОБА_1,

представників відповідача Візного Є.Г., Гуменюка О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Львова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Львів-інформ-ресурси» про визнання діяльності відповідача незаконною, зобов'язання повернення автомобіля, заборону вчинення дій, визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача. Свої вимоги мотивує тим, що 18 серпня 2014 року на майданчик тимчасового утримання транспортних засобів працівниками Державтоінспекції був доставлений автомобіль «Волга ГАЗ-3110» (держномер НОМЕР_1), який знаходиться у користуванні позивача на підставі довіреності. Відповідач повідомив ОСОБА_1, що останній може забрати свій автомобіль з майданчика, сплативши суму коштів (приблизно 7000 грн.) відповідно до рахунку.

Діяльність відповідача щодо утримання транспортних засобів на майданчику за адресою: м. Львів, вул. Конюшинна, 13, як зазначає позивач, є незаконною виходячи з наступного. Діяльність з охорони майна фізичних і юридичних осіб підлягає обов'язковому ліцензуванню, проте, відомостей про наявність ліцензії органи МВС на запит позивача йому не надали. Земельна ділянка під майданчик виділена ГУМВС України у Львівській області для потреб, що не пов'язані з охоронною діяльністю.

ОСОБА_1 вважає, що його транспортний засіб затриманий та утримується на штрафному майданчику без достатніх правових підстав, оскільки, по-перше, працівники ДАІ не дали позивачеві можливості самостійно вжити заходів для повернення автомобіля до місця стоянки; по-друге, автомобіль позивача знаходився у справному стані; по-третє, транспортний засіб затриманий та перебуває на майданчику строком більше ніж тривав розгляд справи про адміністративне правопорушення.

У позові до відповідача від 11 червня 2015 року, який об'єднаний зі справою в одне провадження, позивач зазначає, що для збирання доказів для звернення до суду він неодноразово звертався до відповідача з інформаційними запитами на підставі Закону України «Про доступ до публічної інформації». Відповідач відмовляв ОСОБА_1 у наданні інформації з приводу тримання його автомобіля на штрафному майданчику ДП «Львів-інформ-ресурси», що на думку позивача, порушило його немайнові права та такими діями останньому завдано моральної шкоди. Крім того, позивач вважає недійсним договір, що укладений 01 лютого 2013 року між ДП МВС України «Львів-інформ-ресурси» та управлінням ДАІ ГУМВС України у Львівській області з приводу експлуатації штрафного майданчика, оскільки сторона договору - відповідач по справі не має ліцензії на відповідний вид діяльності.

У позові від 28 лютого 2015 року, який надійшов до Галицького районного суду м. Львова 24 липня 2015 року та об'єднаний зі справою в одне провадження, позивач вказує на неправомірність дій відповідача ДП МВС України «Львів-інформ-ресурси» щодо утримання його транспортного засобу «Волга ГАЗ-3110» (держномер НОМЕР_1) та штрафному майданчику з підстав аналогічних викладеним у попередніх позовних заявах.

З урахуванням об'єднаних позовів, змін, доповнень та уточнень позовних вимог (т.1,а.с.151-154, 179, т.3,а.с.69-79) позивач просить суд:

1) визнати незаконною економічну діяльність відповідача та звернутися до прокуратури для припинення такої дальності;

2) зобов'язати відповідача повернути транспортний засіб «Волга ГАЗ-3110» (держномер НОМЕР_1) позивачеві;

3) визнати недійсним договір,що укладений 01 лютого 2013 року між ДП МВС України «Львів-інформ-ресурси» та управлінням ДАІ ГУМВС України у Львівській області з приводу експлуатації штрафного майданчика;

4) заборонити ДП МВС України «Львів-інформ-ресурси» здійснювати консультування позивача шляхом направлення на його адресу листів;

5) відшкодувати витрати, пов'язані з розглядом цивільної справи, та витрати на правову допомогу.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив задовольнити повністю. Пояснив, що його автомобіль вилучений та утримується на штрафному майданчику без достатніх правових підстав. Крім того, відповідач взагалі не має права на провадження діяльності щодо утримання майна громадян.

Представники відповідача Візний Є.Г. та Гуменюк О.Р. (т.1,а.с.54,55) в судовому засіданні проти позову заперечили. Твердження позивача щодо незаконності економічної діяльності ДП МВС України «Львів-інформ-ресурси» вважають безпідставними, оскільки, підприємство діє відповідно до чинного законодавства. Автомобіль ОСОБА_1 затриманий працівниками ДАІ та поміщений на автостоянку підприємства в порядку, що передбачений законодавством про адміністративні правопорушення; позивач, як відомо представниками відповідача, по цьому факту був притягнутий до адмінвідповідальності Личаківським районним судом м. Львова.

Заслухавши думку осіб, що беруть участь у справі, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Нормами статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. В той же час, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який передбачений нормами матеріального права. Спосіб захисту порушеного права визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні правовідносини.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних справ та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України:1) визнання права ;2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі;6) зміна правовідношення;7) припинення правовідношення;8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Крім того, захисту в порядку цивільного судочинства підлягають захисту порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси (ч. 1 ст. 15 ЦПК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, такі від характеру його порушення.

На підставі ст.ст. 10, 11, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень належними та допустимими доказами.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання економічної діяльності ДП МВС України «Львів-інформ-ресурси» незаконною, та щодо заборони консультування позивача представниками відповідача шляхом надсилання йому листів, суд виходить з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до листа ДП МВС України «Львів-інформ-ресурси» (вих. № 36 від 19 березня 2015 року; т.1, а.с.14-16), листа управління ДАІ ГУМВС України у Львівській області (вих. № 36/21аз від 28 травня 2015 року; т.1,а.с.79) адресованих ОСОБА_1 та адвокату Гуменюку О.Р., транспортний засіб «ГАЗ-3110»(держномер НОМЕР_1) був затриманий та доставлений працівниками ДАІ на арешт майданчик за адресою: м. Львів, вул. Конюшина, 15, після складання у відношенні ОСОБА_1 протоколу за порушення норм ст. 130 КУпАП за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння.

З наданих позивачем відповідей на його запити вбачається, що позивачу надавалися відповіді щодо

-факту поміщення та місця перебування автомобіля Газ - 3110, реєстраційний номер НОМЕР_1 на арештмайданчику за адресою:місто Львів, вул.Конюшина,15 (т.1а.с.14-20,70,79,223-225,238-239,241-250), а також порядку отримання транспортного засобу власником чи уповноваженою особою, та

-правових підстав здійснення діяльності відповідачем із зберігання затриманих або арештованих транспортних засобів(т.1,а.с.22,30-35,47-51,62-67,75-76,81-91,93,95-97,134-135,160-163,165-175,178,180, т.3 а.с.114-115,119,123-128).

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку що позивачем не надано доказів та не доведено порушення його прав з боку відповідача. Обраний ним спосіб захисту своїх прав щодо визнання економічної діяльності ДП МВС України «Львів-інформ-ресурси» незаконною, та щодо заборони консультування позивача представниками відповідача шляхом надсилання йому листів,- не узгоджується зі статтею 16 Цивільного Кодексу України.

Підставами для висновку суду про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про зобов'язання відповідача повернути йому транспортний засіб «Волга ГАЗ-3110» (держномер НОМЕР_1), який утримується на автомобільній стоянці ДП МВС України «Львів-інформ-ресурси», є наступні встановлені обставини.

Як зазначалося вище, транспортний засіб «ГАЗ-3110»(держномер НОМЕР_1) був затриманий та доставлений працівниками ДАІ на арешт майданчик за адресою: м. Львів, вул. Конюшина, 15, у зв'язку з порушенням ОСОБА_1 правил дорожнього руху.

Згідно з листом приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Маслей І.Г. (вих. № 42/01-16 від 23 липня 2015 року), ОСОБА_7 30 квітня 2010 року від імені ОСОБА_4 була видана довіреність ОСОБА_1 на розпорядження автомобілем ГАЗ, модель 3110, 2003 року випуску, на строк дії основної довіреності, тобто до 11 вересня 2010 року без права передоручення повноважень третім особам (т.1,а.с.149).

Допитаний в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_4 суду пояснив, що право власності на автомобіль «ГАЗ-3110» (держномер НОМЕР_1) було зареєстроване на його ім'я, проте, фактично транспортним засобом на підставі довіреностей володіли та користувалися ОСОБА_7 та ОСОБА_1 20 червня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, яка є дочкою позивача, був укладений договір купівлі-продажу зазначеного автомобіля (т.2 а.с.95-95). Про укладення вказаного договору купівлі-продажу позивач зазначав і в своїх поясненнях, наданих в судовому засіданні.

Правової підставою даної позовної вимоги позивач зазначив статтю 977 Цивільного Кодексу України, яка регулює зберігання автотранспортних засобів. Суд не погоджується з позицією позивача, оскільки дана стаття розповсюджується на договірні правовідносини.

Витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним врегульоване статтею 387 Цивільного Кодексу України. Таким чином, положеннями вищезазначеної статті та частини третьої статті 10 ЦПК, передбачено, що особа яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, індивідуалізувати його.

Оскільки судом достовірно встановлено, що позивач не є власником транспортного засобу «ГАЗ-3110»(держномер НОМЕР_1), у задоволенні його вимог щодо повернення йому автомобіля слід відмовити.

Вирішуючи вимоги позивача щодо визнання недійсним договору, що укладений 01 лютого 2013 року між ДП МВС України «Львів-інформ-ресурси» та управлінням ДАІ ГУМВС України у Львівській області з приводу експлуатації штрафного майданчика, суд встановив.

01 лютого 2013 року між управлінням ДАІ ГУМВС України у Львівській області та Державним підприємством МВС України «Львів-інформ-ресурси» укладена угода про співробітництво та організацію взаємовідносин, предметом якої є правовідносини сторін, спільні дії для досягнення статутних завдань та економічних інтересів сторін з метою збереження тимчасово затриманих транспортних засобів та забезпечення функціонування спеціальних майданчиків і стоянок (т.2,а.с.4).

Нормами статті 203 Цивільного Кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, правочини можуть бути односторонніми або багатосторонніми (договори).

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Згідно з ч. 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Враховуючи норми матеріального права, характер та суб'єктний склад правовідносин, що виникли між відповідачем та управлінням ДАІ ГУМВС України у Львівській області, частина яких врегульована оспорюванню угодою від 01 лютого 2013 року, правочин оформлений нею може бути визнаний недійсним, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом.

Оскільки, позивач ОСОБА_1 не є стороною угоди, не надав належних та допустимих доказів що вказаним договором порушені його права, суд приходить до висновку, що вимоги про визнання договору недійсним не ґрунтуються на законі та у їх задоволенні слід відмовити.

Позивач при поданні позову згідно з положеннями Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, у зв'язку з відмовою у задоволенні позову, не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним витрати, пов'язані з розглядом судової справи.

Керуючись ст.ст. 88, 209, 212-215, 223 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення постановлене в нарадчій кімнаті, в судовому засіданні 19 серпня 2015 року проголошено його вступну та резолютивну частини. Повний текст рішення суду виготовлений 21 серпня 2015 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його оголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Л.Д.Фролова