У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Архбудсервіс» про стягнення суми заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 13 лютого 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 115 тис. доларів США зі сплатою 12,2 % річних з кінцевим строком повернення до 13 лютого 2018 року. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 13 лютого 2007 року між банком та ОСОБА_4, та між банком і товариством з обмеженою відповідальністю «Архбудсервіс» (далі - ТОВ «Архбудсервіс») були укладені договори поруки. 11 червня 2012 року між банком та товариством було укладено договір факторингу, за умовами якого до товариства перейшли права вимоги за зобов'язаннями за цими договорами. Оскільки позичальник та поручителі не виконували зобов'язання за вказаними договорами, на вимоги банку не реагували, утворилась заборгованість у розмірі 161 917 доларів 25 центів США, що еквівалентно 2 173 742 грн 97 коп., яку позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2015 року, позов ТОВ «Кей-Колект» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 13 лютого 2007 року у розмірі 143 985 доларів 74 центи США, що за курсом Національного банку України на день розгляду справи становить 2 283 613 грн 84 коп. та судовий збір у розмірі 3 441 грн. В іншій частині позовних вимог ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_4, ТОВ «Архбудсервіс» відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення в частині стягнення з нього заборгованості за кредитним договором та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «Кей-Колект» відмовити.

Отже, судові рішення в частині позовних вимог ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_4, ТОВ «Архбудсервіс» не оскаржуються, тому в цій частині в касаційному порядку не переглядаються (ч. 2 ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_3, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що перебіг позовної давності щодо вимог про порушене право у випадку погашення боргу щомісячними платежами обчислюється по кожному простроченому платежу.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення в частині вимог ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_3 не відповідають.

Судами встановлено, що 13 лютого 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 115 тис. доларів США зі сплатою 12,2 % річних з кінцевим строком повернення до 13 лютого 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 13 лютого 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, та між ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Архбудсервіс» були укладені договори поруки.

11 червня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу, за умовами якого до товариства перейшли права вимоги за зобов'язаннями за цими договорами.

Отже, з дня укладення договору про відступлення прав вимоги (купівлі-продажу боргових зобов'язань) за кредитним договором, тобто з 11 червня 2012 року, до нового кредитора ТОВ «Кей-Колект» перейшли всі права вимоги (замість первісного кредитора - ПАТ «УкрСиббанк» до позичальника - ОСОБА_3.).

Таким чином, внаслідок укладення вказаного договору відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кей-Колект» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 13 лютого 2007 року, позичальником згідно з яким є ОСОБА_3

Отже, на даний час усі права кредитора за вищевказаними кредитним договором належать ТОВ «Кей-Колект».

Відповідно до розд. 4 кредитного договору ОСОБА_3 зобов'язався здійснювати погашення кредиту та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі та строки передбачені умовами договору.

Прийняті на себе зобов'язання позичальник належним чином не виконував і має прострочення строків сплати процентів та суми кредиту.

Розділом 11 кредитного договору від 13 лютого 2007 року передбачено порядок дострокового повернення кредиту, за яким сторони погодили, що у разі обставин передбачених даним договором та направленням банком позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищезазначеного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником цього ж повідомлення з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати його відправлення позичальнику.

30 червня 2009 року ПАТ «УкрСиббанк» направлено вимогу ОСОБА_3 щодо погашення заборгованості, яку останній отримав 8 липня 2009 року, про що особисто розписався на копії вказаної вимоги.

Отже, ПАТ «УкрСиббанк» було встановлено новий строк виконання зобов'язання за кредитним договором - до 9 серпня 2009 року.

Однак суди вважали, що кредитор заявив вимогу лише в частині простроченої заборгованості, а не про дострокове повернення кредиту.

Проте такі висновки судів є передчасними, оскільки у вказаній вимозі зазначена прострочена заборгованість позичальника у розмірі 11 004 долари 75 центів США та залишок по основного боргу у розмірі 96 603 долари 69 центів США. Тобто заявлена вимога про дострокове і повне погашення заборгованості.

Крім того, у п. 8 цієї вимоги зазначено, що у випадку неусунення порушень на 31 день з дня отримання цієї вимоги, АКІБ «УкрСиббанк» вважає термін повернення кредиту за кредитним договором таким, що настав та вимагає дострокового виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту від 13 лютого 2007 року.

Тобто, вимогою від 30 червня 2009 року кредитором встановлено новий строк виконання зобов'язання за кредитним договором за умови не усунення позичальником порушень - 9 серпня 2009 року.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, останній платіж в рахунок часткового погашення зобов'язань за кредитним договором було здійснено 12 листопада 2009 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Суди на вказане уваги не звернули, не врахували, що строк виконання зобов'язання змінено позивачем шляхом надсилання 30 червня 2009 року вимоги про дострокове виконання зобов'язання. При цьому останній платіж внесено ОСОБА_3 12 листопада 2009 року.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірив; не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору, зокрема, не визначився з початком перебігу позовної давності.

За таких обставин судові рішення в частині позовних вимог ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_3 не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що у силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування в цій частині з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2015 року в частині позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик