Ухвала

іменем україни

03 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Мединівське» про стягнення боргу в порядку регресу, за касаційною скаргою приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Мединівське» на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 жовтня 2014 року, та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 19 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Мединівське» (далі - ПОСП «Мединівське») про стягнення боргу в порядку регресу.

Позовні вимоги мотивував тим, що 18 липня 2007 року між ним та ВАТ «Райффайзен Банк «Аваль», у забезпечення належного виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором, було укладено договір поруки, згідно якого він взяв на себе обов'язок відповідати перед кредитором по зобов'язанням ПОСП «Мединівське».

За період дії кредитного договору ним було сплачено банку в рахунок погашення кредиту суму коштів у розмірі 253 264 грн 28 коп., яку просив стягнути з відповідача в порядку регресу.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 19 січня 2015 року, позов задоволено.

Стягнуто з ПОСП «Мединівське» на користь ОСОБА_1 борг в порядку зворотньої вимоги за кредитним договором № 012/110/504 від 18 липня 2007 року в розмірі 253 264 грн 28 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ПОСП «Мединівське» просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_01_28/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2014_01_28/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судові рішення у повному обсязі не відповідають.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з доведеності факту виконання позивачем умов договору поруки, унаслідок чого боржник зобов'язаний повернути йому суму сплачених на погашення кредиту коштів в порядку зворотньої вимоги (регресу).

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна.

Судом установлено, що 18 липня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк «Аваль» та ПОСП «Мединівське» було укладено кредитний договір № 012/110/504 про надання невідновлювальної кредитної лінії в сумі 750 000 грн строком до 17 липня 2012 року.

У забезпечення вказаного договору кредиту, того ж дня між банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, за умовами якого позивач як поручитель взяв на себе солідарну з позичальником відповідальність у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язань ПОСП «Мединівське» по договору кредиту.

ОСОБА_1 через відсутність коштів у відповідача, було сплачено у рахунок погашення кредиту 253 264 грн 28 коп.

Згідно з частиною 1 статті 553 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843623/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Нормами частин 1, 2 статті 554 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843624/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> визначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Як вбачається з наявного у матеріалах справи договору поруки, пункти 2.1, 3.1 у випадку невиконання або неналежного виконання боржником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору. Поручитель і боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором на всю суму заборгованості, встановлену на момент подання позовної вимоги. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки.

За змістом частини 1 статті 556 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843626/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника.

До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання (частина 2 статті 556 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843626/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Таким чином, за наведених обставин відбувається суброгація, тобто перехід права вимоги до боржника від кредитора до поручителя в існуючому зобов'язанні.

Проте, суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув; заперечень відповідача щодо неповідомлення його ні кредитором, ні поручителем про наявність кредитної заборгованості належним чином не перевірив, взагалі не дослідив розрахунків банку та не з'ясував розмір заборгованості, а також період її нарахування, й не визначився з тим за яких обставин відповідач відмовився її сплачувати. Також судом не перевірено й доводів відповідача щодо повернення ним позивачеві, як поручителю, сплачених коштів, перерахованих на рахунок ФОП, яким є останній.

При цьому, зазначаючи про те, що сплачена поручителем заборгованість позичальника підлягає стягненню у порядку регресу, суд взагалі не врахував, що за суброгації відбувається лише зміна осіб у вже наявному зобов'язанні (зміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. Це означає, що одна особа набуває прав і обов'язків іншої особи у конкретних правовідносинах. При регресі одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається, а відтак дійшов помилкового висновку щодо стягнення кредитної заборгованості в порядку регресу.

Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, помилок суду не виправив та залишив рішення без змін.

За таких обставин, оскаржувані рішення судів, які не відповідають вимогам ст. ст. 213-214 ЦПК України не можуть вважатися законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 338, 345 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2134/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Мединівське» задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 жовтня 2014 року, та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 19 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко