Справа № 740/3480/14 Провадження № 22-ц/795/1153/2015 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції - Куровський Ю.В. Доповідач - Скрипка А. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіСкрипки А.А.
суддів:Онищенко О.І., Шевченка В.М.
при секретарі:Саповець Л.С.
за участю:ОСОБА_5, його представника - ОСОБА_6, ОСОБА_7, його представника - ОСОБА_8

розглянув у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 28 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7, третя особа: приватний нотаріус Ніжинського районного нотаріального округу Бублик Володимир Михайлович про часткове скасування свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на спільну сумісну власність подружжя,

в с т а н о в и в:

В серпні 2014року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_7, третя особа: приватний нотаріус Ніжинського районного нотаріального округу Бублик В.М. про часткове скасування свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на спільну сумісну власність подружжя.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.02.2015року скасовано рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 24.09.2014року,яким позовні вимоги ОСОБА_5 було задоволено, також скасовано ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 03.11.2014року, якою вказане рішення суду першої інстанції було залишено без змін, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.146-148).

Відповідно до приписів ч.4 статті 338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 28.04.2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_7, третя особа: приватний нотаріус Ніжинського районного нотаріального округу Бублик Володимир Михайлович про часткове скасування свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на спільну сумісну власність подружжя, - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким задовольнити вимоги заявленого позову. Доводи апеляційної скарги зазначають, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору по суті не взяв до уваги положення статей 22, 60, 61, 62 СК України, а також рішення Конституційного Суду України від 19.09.2012року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства ''ІКІО'' щодо офіційного тлумачення положення ч.1статті 61 Сімейного кодексу України відносно статутного капіталу та майна приватного підприємства. Апелянт стверджує, що спірне майно є його з ОСОБА_10 спільною сумісною власністю, розділ якого свого часу в добровільному порядку не відбувся, тому апелянт відповідно до ч.1статті 70 Сімейного кодексу України має право на половину спірного майна, як чоловік. На думку апелянта, суд першої інстанції хибно трактує складання заповіту, оскільки заповіт не охвачує всього об'єму спадкового майна, а тим більше частки в спільному майні подружжя. Апелянт зазначає, що він постійно проживав із спадкодавцем, фактично прийняв спадщину та розпоряджався своєю часткою в спільному майні подружжя з моменту його утворення. Також апелянт вказує, що відповідачем не було представлено належних доказів тієї обставини, що для започаткування підприємницької діяльності ОСОБА_10 їй надали матеріальну допомогу батьки та родичі. Апелянт зазначає, що він повністю вів документацію приватного підприємця, ставив свій підпис на звітності ПП ОСОБА_10, це стосується і документації стосовно планування споруди по вул. Жовтневій, 56а в с.Вертіївка, також апелянт здійснював роздрібну торгівлю з ОСОБА_10

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_7 просить апеляційну скаргу відхилити, залишивши без змін обґрунтоване та законне рішення суду першої інстанції від 28.04.2015року.

В судове засідання апеляційного суду третя особа - приватний нотаріус Ніжинського районного нотаріального округу Бублик В.М., належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду даної справи, відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.231), не з'явився. Відповідно до приписів ч.2 статті 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів статті 308 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції, - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до п.6 ч.1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Апеляційний суд погоджується з вірним по суті висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог заявленого позову, оскільки вказаний висновок суду узгоджується з фактичними обставинами справи та нормами матеріального права, які регламентують спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків оскаржуваного рішення суду першої інстанції нормам матеріального права та фактичним обставинам справи не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Як вбачається з матеріалів справи, в серпні 2014року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому зазначав, що 30.01.1982 року між ним та ОСОБА_10 було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу здійснено запис № 2. Після укладення шлюбу ОСОБА_10 змінила прізвище на ОСОБА_10.

24.05.2005року ОСОБА_10 склала заповіт, відповідно до якого належна їй на праві власності нежитлова будівля - магазин та земельна ділянка площею 0,02 га, надана для комерційної діяльності, які розташовані по АДРЕСА_1, переходять до ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 померла. Позивач вказував, що на вищезазначеній земельній ділянці вони в період шлюбу за спільні кошти здійснили будівництво об'єкта нерухомого майна, яке згодом ввели в експлуатацію. На даний час на вказане майно видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 02.07.2013року, згідно з якими ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_10 отримав спадщину на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1, яка належала спадкодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Вертіївської сільської ради 31.03.2005року на підставі рішення від 30.03.2005року № 27 та зареєстрованого у Ніжинському МБТІ 31.03.2005року. Враховуючи те, що спірне майно являється спільною сумісної власністю його та ОСОБА_10, розподіл якого свого часу добровільно не відбувся, ОСОБА_5 просив суд визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 02.07.2013 року, видане на імя ОСОБА_7, який отримав свідоцтво про право на спадщину на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_10 та визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаної нежитлової будівлі.

В ході судового розгляду даної справи встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_10 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.01. 1982 року (а.с.8). ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 померла (а.с.7).

24.05.2005 року ОСОБА_10 склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_7. належну їй на праві приватної власності нежитлову будівлю - магазин, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку площею 0,02 га, кадастровий номер НОМЕР_1, надану ОСОБА_10 для комерційної діяльності та належну їй на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 11.12.2003 року (а.с. 52), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 55).

01.08.2012 року ОСОБА_10 склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_5 та ОСОБА_12 в рівних частках кожному нежитлове приміщення - павільйон змішаної торгівлі, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 56).

Після смерті ОСОБА_10 до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися спадкоємці померлої - ОСОБА_12 та ОСОБА_7(а.с. 29, 30).

ОСОБА_5 звернувся до нотаріальної контори із заявою, в якій вказав, що на одержання свідоцтв про право власності на частку у спільному майні не претендував та не претендуватиме у майбутньому, в суд звертатися не буде, від спадкового майна відмовляється на користь іншого спадкоємця за заповітом- ОСОБА_12 (а.с. 31).

02.07.2013 року ОСОБА_12 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на нежитлове приміщення - павільйон змішаної торгівлі, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.57), а ОСОБА_7 отримав свідоцтва про право на спадщину за заповітом на нежитлову будівлю - магазин, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,02га, кадастровий номер НОМЕР_3, що розташована за тією ж адресою (а. с. 59, 61).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_10 за життя на підставі розпорядження Ніжинської районної державної адміністрації Чернігівської області від 28.01.2003 року № 32, як приватний підприємець отримала дозвіл на проектування та будівництво торгового павільйону в АДРЕСА_1 (а.с.20), а 31.03.2005 року отримала свідоцтво про право власності на нежитлову будівлю - магазин, площею 34,1 кв. м, що розташована за вищевказаною адресою (а.с.42).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_5 посилався на те, що оскільки ОСОБА_10 набула право власності на спірне приміщення під час перебування у шлюбі, воно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане на імя ОСОБА_7, є частково недійсним, оскільки не було враховано належну йому на праві спільної сумісної власності 1/2 частину спадкового майна-спірного приміщення.

Апеляційний суд погоджується з вірним по суті висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні вимог заявленого позову. Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості вказаного висновку суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

При цьому необхідно зазначити, що порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено приписами статей 63,65 Сімейного кодексу України.

Відповідно до статті 59 Сімейного кодекусу України, той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Відносини стосовно майна фізичної особи-підприємця регулюються нормами ЦК України, Господарського кодексу України та Закону України ''Про підприємництво''.

В положеннях ч.1 статті 1 Закону України ''Про підприємництво'' розкривається поняття ''підприємництва'' як безпосередньої, самостійної, систематичної, на власний ризик діяльності по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб'єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством.

Проголошена в ч.1 статті 3 цього Закону свобода підприємницької діяльності, згідно з якою підприємці мають право без обмежень приймати рішення і здійснювати самостійно будь-яку діяльність, що не суперечить чинному законодавству, розкривається через принципи підприємницької діяльності, зазначені в статті 5 Закону.

Зокрема, принципами підприємництва є вільний вибір діяльності, залучення на добровільних засадах до здійснення підприємницької діяльності майна та коштів юридичних осіб і громадян, вільне розпорядження прибутком, що залишається після внесення платежів, установлених законодавством, тощо.

Стаття 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства проголосила свободу договору, свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Свобода договору полягає, зокрема, у вільному вияві волі сторін, у тому числі у підприємницькій, господарській діяльності, на вступ у договірні відносини, у можливості вільно обирати собі партнерів у договірних відносинах, у визначенні умов договору тощо.

Результатом наділення юридичних осіб - приватних підприємств і фізичних осіб-підприємців свободою господарської діяльності та підприємництва є застосування ними цивільно-правових договорів як правової форми їх діяльності.

Відповідно до статті 55 Господарського кодексу України суб'єктами господарювання є юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, та фізичні особи - громадяни, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані як підприємці. Однією з організаційних форм господарювання є підприємство (стаття 62 Господарського кодексу України ).

За змістом статті 51 Господарського кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Таким чином, майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до статті 57 Сімейного кодексу України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання статей 60,61 Сімейного кодексу України. Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 року у справі № 6-79цс13.

Також у вказаній правовій позиції зазначено, що посилання на рішення Конституційного Суду України від 19.09.2012року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства ''ІКІО'' щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст.61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи-підприємця не спростовує зазначених висновків, оскільки в цьому рішенні мова йде виключно про статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя.

Приймаючи до уваги вищенаведене, доводи апеляційної скарги відносно того, що судом першої інстанції при вирішенні спору по суті не взято до уваги рішення Конституційного Суду України від 19.09.2012року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства ''ІКІО'' щодо офіційного тлумачення положення ч.1статті 61 Сімейного кодексу України, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Оскільки у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 не йдеться мова про статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_10, яка померла 27.11.2012 року, була приватним підприємцем та використовувала належну їй на праві особистої приватної власності нежитлову будівлю - магазин, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,02 га, кадастровий номер НОМЕР_3 для ведення підприємницької діяльності з метою одержання прибутку.

Як вбачається з оскаржуваного рішення суду першої інстанції, предметом дослідження та перевірки суду першої інстанції були питання, чи є спірне нежитлове приміщення-магазин об'єктом спільної сумісної власності подружжя; чим підтверджені доводи позивача про те, що вказане майно набуте працею обох з подружжя та за їх спільні кошти.

На основі з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, в тому числі, і показаннями свідків, суд першої інстанції прийшов до висновку, що основним джерелом будівництва спірної будівлі були доходи від підприємницької діяльності ОСОБА_10, а також допомога її батьків та родичів, оскільки належних та допустимих доказів наявності та витрачання інших коштів для будівництва нерухомості позивачем суду не представлено, як цього вимагають приписи статті 60 ЦПК України, яка регламентує обов'язки доказування і подання доказів. Відповідно до приписів ч.1,ч.4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що посилання позивача на ті обставини, що спірне нежитлове приміщення магазину будувалось за спільні кошти подружжя, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду даної справи, оскільки вказані посилання позивача не підтверджені належними та допустимими доказами по справі. При цьому судом в оскаржуваному рішенні зазначено, що на будівництво магазину витрачались кошти від підприємницької діяльності ОСОБА_10, яка мала за мету збудувати приміщення магазину для використання його в комерційній діяльності, що в подальшому і відбулось. Позивач став займатись підприємницькою діяльністю в 2013 році, після смерті дружини.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні також зазначив, що ОСОБА_10, збудувавши спірну нерухомість, визначила напрямок її використання-здійснення підприємницької діяльності. При цьому ОСОБА_10, яка померла 27.11.2012 року, була приватним підприємцем та використовувала належну їй на праві особистої приватної власності нежитлову будівлю-магазин, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,02 га, кадастровий номер НОМЕР_3 для ведення підприємницької діяльності з метою одержання прибутку.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного по суті висновку, що спірне нежитлове приміщення - магазин не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Також суд першої інстанції в ході судового розгляду даної справи обгрунтовано прийшов до висновку відносно того, що є безпідставними доводи позивача про те, що вказане майно набуте працею обох з подружжя та за їх спільні кошти, оскільки вказані доводи позивача, всупереч приписам статті 60 ЦПК України, не підтверджені належними та допустимими доказами по справі.

За даних обставин є вірним по суті висновок суду першої інстанції відносно того, що позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_7, третя особа: приватний нотаріус Ніжинського районного нотаріального округу Бублик В.М. про часткове скасування свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на спільну сумісну власність подружжя, задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування судом першої інстанції норм матеріального права при вирішенні спору по суті не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи, оскільки, на думку апеляційного суду, висновки оскаржуваного рішення суду першої інстанції узгоджуються з нормами матеріального права, які регламентують спірні правовідносини та фактичними обставинами справи.

Твердження апелянта відносно того, що відповідач не представив суду жодного належного доказу відносно того, що позивач не приймав участі у створенні спірного майна подружжя, також не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Оскільки, як вбачається з позовних вимог, саме позивач стверджує, що спірне майно набуте працею обох з подружжя та за їх спільні кошти, проте, вказані обставини в ході судового розгляду даної справи позивачем не доведені, як цього вимагають приписи статті 60 ЦПК України.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, ухваленого на основі з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись статтями: 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 28 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: