Справа № 758/6082/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Васильченка О. В. ,

при секретарі - Хомутовській О. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Перевертун Олександр Юрійович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Леонтьєва Ніна Йосипівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Атаманюк Валерія Анатоліївна, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання генеральної довіреності та договорів купівлі-продажу недійсними, витребування майна,

В С Т А Н О В И В :

У провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третіх осіб: приватного нотаріуса КМНО Перевертун О.Ю., приватного нотаріуса КМНО Леонтьевої Н.Й., приватного нотаріуса КМНО Атаманюк В.А.. ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9, реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві про:

- визнання генеральної довіреності виданої від імені ОСОБА_1 невідомою особою на користь ОСОБА_4 з правом розпорядження всім нерухомим майном - недійсною;

- визнання договору купівлі-продажу АДРЕСА_1 від 30.12.10, посвідчений приватним нотаріусом Леонтьевою Н.Й. за зареєстрований в реєстрі за № 2580 в інтересах та на користь ОСОБА_2 - недійсним;

- визнання договору купівлі-продажу АДРЕСА_1 від 21.11.14, посвідчений приватним нотаріусом Атаманюк В.А. за яким право власності на квартиру перейшло від ОСОБА_9 до ОСОБА_3 - недійсним;

- витребування у відповідачів на користь позивача АДРЕСА_1, оскільки нерухоме майно вибуло з володіння власника (позивача) не з її волі іншим шляхом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1. Позивач постійно проживає у Сполучених Штатах Америки з травня 2001 року. Внаслідок шахрайських дій у 2010 році позивачку було протиправно позбавлено права власності на вищевказану квартиру, шляхом її продажу на підставі генеральної довіреності на ім'я ОСОБА_4 Право власності перейшло до ОСОБА_2 Позивачка не вчиняла ніяких дій спрямованих на виникнення у ОСОБА_4 повноважень на представництво її інтересів. Згодом зазначена квартира була протиправно продана ОСОБА_8, а потім ОСОБА_9 19.01.2015р. ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_9 спірну квартиру. Позивач зазначає, що її протиправно позбавили права власності, оскільки правочини вчинені незаконно і мають бути визнані недійсними, як і генеральна довіреність.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з викладених підстав, просив їх задовольнити в повному обсязі.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та її представник проти задоволення позовних вимог заперечували, просили відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача подав до суду письмові заперечення, у яких просив відмовити у задоволенні позову, оскільки представник позивача не довів обставину, що ОСОБА_1 та ОСОБА_1 це одна і та ж людина, а також вказав, що позивач набула право власності на спірну квартиру у 2010 році відповідно до свідоцтва про право власності від 08 листопада 2010 року, а не у 1990 році. Зазначив, що у договорі купівлі-продажу 1990 року відсутня відмітка Київського МБТІ щодо посвідчення даного договору (т.3 а.с. 71-75).

До початку судового засідання від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального кругу Леонтьєвої Н.Й., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального кругу Атаманюк В.А. надійшли заяви, в яких вони просили розглядати справу за їх відсутності. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального кругу Леонтьєвої Н.Й. направила до суду письмові заперечення, в яких просила у задоволенні позову відмовити, оскільки 30.12.2010р. нею було посвідчено договір купівлі-продаж спірної квартири, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2. При цьому зазначила, що інтереси ОСОБА_1 представляв ОСОБА_4 Договір було посвідчено з дотриманням всіх вимог діючого законодавства (т.1 а.с. 119).

Відповідач ОСОБА_2 та треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Київського міського нотаріального кругу Перевертун О.Ю., ОСОБА_8, ОСОБА_9, представник Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві свого права на участь у судовому засіданні не використали, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, вивчивши матеріали справи та дослідивши подані сторонами докази, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову виходячи з наступного.

20.12.1990р. між ОСОБА_1 та ВО «Київміськстройматеріали» було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 6-9).

Як вбачається з відповіді Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 04.03.2013р., квартира АДРЕСА_1 на праві власності була зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 08.11.2010 року відділом приватизації житла управління з питань майна Подільської у м. Києві райдержадміністрації, розп. №268 (т.1 а.с. 10-11).

Вказаний факт підтверджується свідоцтвом про право власності, виданого 08.11.2010р. відділом приватизації житла управління з питань майна Подільської у м. Києві райдержадміністрації (т.1 а.с. 17).

З відповіді Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 12.04.2013р. вбачається, що від ОСОБА_1 право власності на квартиру перейшло та зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 30.12.2010р. (т.1 а.с. 12-13).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 30.12.2010р. ОСОБА_1, в інтересах якої на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертуном О.Ю., діяв ОСОБА_4, продала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2. (т.1 а.с. 14-16).

Правовідносини, що виникли, регулюються Цивільним Кодексом України.

У відповідності до ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. У відповідності до ч. 1-2, та 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

У п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9 визначено: «Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину».

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України.

Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства України, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Крім того, відповідно до ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

У відповідності до ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Як вбачається з матеріалів справи, укладаючи спірний договір купівлі-продажу, ОСОБА_4 діяв від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом КМНО Перевертуном О.Ю. 07 грудня 2010 року за реєстровим № 1186.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з положенням ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

В порушення вимог ст. 60 ЦПК України представник позивача не надав доказів наявності предмету спору - довіреності, виданої 07.12.2010 року від імені ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 яка є первісною по відношенню до усіх інших правочинів, що вчинялись відносно спірного нерухомого майна.

Отже, враховуючи той факт, що за своєю юридичною природою довіреність являє собою односторонню угоду, яка визначає повноваження представника, а законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 ЦК України), зокрема, відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу, а також те, що в матеріалах справи відсутня ця довіреність, суд приходить до висновку про те, що доказів на підтвердження наявності підстав для визнання довіреності на ім'я ОСОБА_4 недійсною в ході розгляду справи не здобуто, так як обставин, визначених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено.

Також представником позивача не було спростовано наявність у матеріалах справи свідоцтва про право власності від 08.11.2010 року на квартиру, видане на ім'я ОСОБА_1.

Наявність у матеріалах справи двох правовстановлюючих документів - договору купівлі- продажу і свідоцтва про право власності - позбавляє суд здійснити захист ймовірно порушених прав позивача на належне йому майно.

А тому вимоги позивача про визнання генеральної довіреності та договорів купівлі-продажу недійсними не підлягають задоволенню.

Вимога про витребування майна на користь ОСОБА_1 також не підлягає задоволенню, оскільки представником позивача не було доведено, що нерухоме майно вибуло з володіння власника не з її волі.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного та ст.ст. 11, 202, 203, 215, 216, 388 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Перевертун Олександр Юрійович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Леонтьєва Ніна Йосипівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Атаманюк Валерія Анатоліївна, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання генеральної довіреності та договорів купівлі-продажу недійсними, витребування майна, відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Подільський районний суд м. Києва. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О. В. Васильченко