У х в а л а

іменем україни

01 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Маляренка А.В., Попович О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Одеської державної академії будівництва та архітектури, треті особи: Управління Держземагентства у м. Одесі Одеської області, Одеська регіональна філія ДП «ЦДЗК», Одеської міської ради, за участю прокуратури Київського району м. Одеси, про визнання недійсним державного акта та встановлення сервітуту, за касаційною скаргою Одеської державної академії будівництва та архітектури на рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 02 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до Одеської державної академії будівництва та архітектури (далі - ОДАБА), в якому посилалась на те, що вона є власником житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1. Будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0961 га, яка знаходиться в її фактичному постійному користуванні.

Вказана земельна ділянка була виділена у користування попереднім власникам житлового будинку АДРЕСА_1: ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, у 1949 році, які на підставі договору купівлі-продажу від 02 липня 1949 року відчужили будинок ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Рішенням Одеського міськвиконкому від 16 липня 1956 року № 642 за ОСОБА_8 було закріплено земельну ділянку площею 1820 кв. м за вказаною адресою.

За договором купівлі-продажу від 08 травня 1971 року ОСОБА_8, ОСОБА_9 продали 2/5 частини житлового будинку за вищевказаною адресою ОСОБА_11

На підставі договору купівлі-продажу, укладеного 23 квітня 1986 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_12, власником 2/5 частини будинку АДРЕСА_1 став ОСОБА_12 Після проведеної реконструкції будинку, було проведено перерахунок часток за розпорядженням Одеської міської ради від 15 липня 1998 року № 985 ОСОБА_12 отримав свідоцтво про право власності на 82/100 частин будинку.

На підставі договору дарування від 20 серпня 2000 року власницею 82/100 частин будинку є вона, позивачка ОСОБА_3

На підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 липня 2009 року належна їй частка будинку виділена в самостійний об'єкт нерухомого майна і присвоєно АДРЕСА_1, та за нею визнано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1. У 2011 році вона звернулась до Одеської міської ради для отримання дозволу на приватизацію та оформлення правовстановлюючих документів на будинок, проте їй було відмовлено з тих підстав, що земельна ділянка, на якій розташовано її будинок, знаходиться у постійному користуванні ОДАБА.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просила визнати недійсним державний акт на право постійного користування земельною ділянкою ОДАБА за адресою: АДРЕСА_2; зобов'язати відповідача не чинити їй перешкоди в праві приватизації земельної ділянки АДРЕСА_1; встановити їй земельний сервітут щодо земельної ділянки площею 0,0038 га, яка входить в межі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою ОДАБА за адресою: АДРЕСА_2, на право проходу та проїзду до її житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1;, а також встановити порядок виконання рішення суду, за яким дозволити виготовити та зареєструвати документи про право власності на земельну ділянку за відсутності згоди та підпису в акті встановлення меж земельної ділянки суміжного землекористувача - Одеської державної академії будівництва та архітектури, а також анулювати запис про право постійного користування відповідачем земельною ділянкою.

Ухвалою суду від 09 вересня 2014 року до участі у справі допущено прокуратуру Київського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської державної академії будівництва та архітектури.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02 грудня 2014 року, позов задоволено. Визнано недійсним державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 10,2691 га за адресою: АДРЕСА_2, серії НОМЕР_1, виданий 06 листопада 2001 року Одеській державній академії будівництва та архітектури та зареєстрований за № 175 в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею. Встановлено ОСОБА_3 безстроковий, безоплатний сервітут на земельну ділянку площею 0,0244 га, що на плані топогеодезичної зйомки 2009 року позначена точками 1-2-3-4-5-6, та на земельну ділянку площею 0,0038 га, що на плані топогеодезичної зйомки 2009 року позначена точками 1-2-3-4-5-6, на право проходу та проїзду до житлового будинку ОСОБА_3, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Встановлено порядок виконання рішення суду, відповідно до якого це рішення у разі набрання ним законної сили є підставою для оформлення ОСОБА_3 документів для приватизації земельної ділянки за відсутності згоди та підпису в акті встановлення меж земельної ділянки суміжного землекористувача - Одеської державної академії будівництва та архітектури, а також є підставою для Управління Держземагентства у м. Одесі Одеської області для анулювання запису № 175 в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею про реєстрацію державного акту на право постійного користування земельною ділянкою Одеської державної академії будівництва та архітектури за адресою: АДРЕСА_2, виданого 06 листопада 2001 року.

У касаційній скарзі Одеська державна академія будівництва та архітектури ставить питання про скасування судових рішень та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 02 липня 1949 року ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 продали, а ОСОБА_8 та ОСОБА_9 придбали будинок АДРЕСА_1 у рівних частинах.

Рішенням Одеського міськвиконкому від 16 липня 1956 року № 642 за ОСОБА_8 закріплено земельну ділянку площею 1820 кв. м за вказаною адресою (т.1, а. с.26).

За договором купівлі-продажу від 08 травня 1971 року ОСОБА_8, ОСОБА_9 продали 2/5 частини житлового будинку за вищевказаною адресою ОСОБА_11

На підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 23 квітня 1986 року, власником 2/5 частини будинку АДРЕСА_1 став ОСОБА_12 (т. 1, а. с.191).

Розпорядженням Київської районної адміністрації м. Одеси від

12 червня 1988 року № 786 затверджено акт приймальної комісії щодо реконструйованої частини будинку АДРЕСА_1 та перерозподіл частин будинку між співвласниками.

На підставі розпорядження Одеської міської ради від 15 липня

1998 року № 985 ОСОБА_12 отримано свідоцтво про право власності на 82/100 частин будинку АДРЕСА_1.

Пунктом 2.1 розпорядження Київської районної адміністрації м. Одеси від 12 червня 1988 року № 786 ОСОБА_12 зобов'язано переоформити документи на землекористування (т.1.а.с.10, 11).

07 серпня 1998 року ОСОБА_12 було отримано свідоцтво про право власності на 82/100 частини домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 (т.1, а. с. 7).

Даних про те, що ОСОБА_12, а також інші співвласники будинку

АДРЕСА_1 після переходу до них права власності на частини будинку здійснювали переоформлення права землекористування земельною ділянкою, на якій розташований будинок, у справі немає.

На підставі договору дарування від 20 серпня 2000 року власницею 82/100 частини будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_3

На підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 липня 2009 року належна ОСОБА_3 частина будинку виділена в самостійний об'єкт нерухомого майна, йому присвоєно новий номер та за ОСОБА_3 визнано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1.

Також судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 15 березня 1955 року відведено земельну ділянку по АДРЕСА_2 Одеському Гідротехнічному інституту для будівництва. (т. 2, а. с.67) площею 14,5 га із знесенням житлових будівель за цією адресою з обов'язком Гідротехнічного інституту забезпечити 9-ти родинам, які мешкають у будинках на цій земельній ділянці, рівноцінну житлову площу.

Рішенням Одеської міської ради народних депутатів від 17 червня 1993 року фактично займану Одеськім інженерно-будівельним інститутом земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2, площею 15 га надано у довгострокове користування Одеському інженерно будівельному інституту (т. 2, а. с. 69).

Рішенням Одеської міської ради від 28 квітня 2000 року затверджено технічну документацію щодо інвентаризації земельної ділянки площею

10,2950 га по АДРЕСА_2, переданої в постійне користування Одеському інженерно будівельному інституту та видано державний акт про право постійного користування земельною ділянкою площею 10,2691 га згідно з планом землекористування.

Також встановлено, що земельна ділянка, на якій розташований спортивно-оздоровчий комплекс ОДАБА, знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, а ОСОБА_3 є користувачем суміжної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1.

У 2011 році ОСОБА_3 звернулась до Одеської міської ради для отримання дозволу на приватизацію та оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, також позивачкою було укладено договір із землевпорядною організацією на розробку проекту землеустрою щодо відводу земельної ділянки.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив з того, що при виготовленні документів на право постійного землекористування ОДАБА земельною ділянкою площею 10,2691 га по АДРЕСА_2 були зроблені технічні помилки при визначенні меж земельної ділянки та геодезичних вимірювань, внаслідок яких частина належних ОСОБА_3 на праві власності будівель і споруд перетинаються із межами земельної ділянки ОДАБА, а частина земельної ділянки, на якій розташовані ці будівлі та споруди безпідставно увійшла до складу земельної ділянки відповідача. При цьому спору між сторонами щодо фактичного користування земельними ділянками не існує, оскільки земельні ділянки сторін розмежовані капітальним парканом.

Проте такі висновки є передчасними.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 Земельного кодексу УРСР 1970 року, який діяв на момент набуття батьком позивачки - ОСОБА_12 у 1986 році права власності на 2/5 частину жилого будинку, при переході права власності на будівлю переходить право користування земельною ділянкою або її частиною.

Пункт 5 постанови Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР» від 18 грудня 1990 року передбачав, що громадяни, які мають в користуванні надані їм до введення в дію цього Кодексу земельні ділянки зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Пункт 6 Перехідних положень Земельного кодексу України 2001 року з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 5-рп/ 2005 від 22 вересня 2005 року також передбачає збереження права користування земельними ділянками, які на час введення в дію цього Кодексу громадяни та юридичні особи мали у постійному користуванні.

Крім того, відповідно до ст. 22 ЗК України 1990 року, що був чинним на час набуття позивачкою ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку на підстав договору дарування у 2000 році право, власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

За ст. 23 цього Кодексу право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Аналогічні положення щодо виникнення права на земельну ділянку містить Земельний кодекс України 2001 року (ст. 125).

Вирішуючи позов, суди усупереч наведеним нормам закону та ст. 212-214 ЦПК України, виходили з того, що у ОСОБА_3 виникло право власності на земельну ділянку на якій розташовані об'єкти нерухомості, та не врахували при цьому, що попередні власники житлового будинку та будівель і споруд, розташованих на цій земельній ділянці, будь - яких документів, які б посвідчували право власності або право користування землею, право власності на земельну ділянку, або встановлення меж земельної ділянки, не одержували, отже, суди дійшли передчасного висновку про те, що до позивачки перейшло право користування земельною ділянкою.

Крім того, відповідно до частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно з частиною першою статті 125, частиною першою статті 126 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Суди попередніх інстанцій невірно визначилися з характером спірних правовідносин, які виникли між сторонами.

Із змісту позовної заяви вбачається, що підставою для визнання недійним державного акта на землю є те, що в документах на земельну ділянку відповідача допущена помилка в її розмірі, що підтвердили сторони в суді касаційної інстанції.

З огляду на наведене та з урахуванням положень статті 181 ЦК України право власності на земельну ділянку виникає в особи з моменту державної реєстрації такого права.

При цьому сама по собі реєстрація позивачкою права власності на новостворене нерухоме майно, що відбулось внаслідок виділу на підставі рішення суду, не породжує автоматичних прав на землю, оскільки таке право може виникати в порядку ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України при переході права власності на нерухоме майно.

Судом установлено, що попередній власник будинку АДРЕСА_1 не одержував державного акта на право власності на спірну земельну ділянку, натомість відповідач мав належно оформлене право постійного землекористування відповідача на земельну ділянку, на якій розташовані споруди позивача, тому суд, установивши такий факт, у порушення вимог статей 214, 215 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, дійшов передчасного висновку про задоволення позову про визнання недійсним державного акта на право постійного користування ОДАБА.

Крім того, згідно із ч. 1 ст. 401 ЦК України <nau://ukr/435-15|st401> користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

За змістом ст. 98 ЗК України <nau://ukr/2768-14|st98> право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 100 ЗК України, власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду.

Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 402 ЦК України <nau://ukr/435-15|st402> земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Таким чином, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне господарське використання своєї земельної ділянки, неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом.

Отже, встановлюючи земельний сервітут, суд має встановити позивачці земельний сервітут на право проходу т а проїзду до її житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, щодо земельної ділянки площею 0,0038 га, яка входить в межі суміжної земельної ділянки, що перебуває у постійному користуванні ОДАБА згідно з державним актом на право постійного користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2

Крім того, згідно зі статтею 392 ЦК України зазначена норма передбачає право саме власника на звернення до суду з таким позовом, до того ж лише в загальному визначає наявність цього права.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), невизнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Допущені судами порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому ухвалені ними рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Одеської державної академії будівництва та архітектури задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 02 грудня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Попович