АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1632/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 39 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ЖБК № 15, третя особа - ОСОБА_7 про визнання рішення загальних зборів ЖБК № 15 від 20.05.2010 року незаконним та його скасування , -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ЖБК № 15, третя особа - ОСОБА_7 про визнання рішення загальних зборів ЖБК № 15 від 20.05.2010 року незаконним та його скасування.

Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що згідно рішення Уманського міського суду від 25.04.1990 року їй належить 1/2 паєнакопичення квартири № 31 по вул. П. Комуни - 36А в м. Умань Черкаської області в ЖБК №15.

Згідно свідоцтва про право на спадщину позивачу належить 1/2 паєнакопичення після смерті її батька ОСОБА_8 , померлого 19.12. 1989 року.

На 1/4 частину паєнакопичення на квартиру право на спадщину по закону до 26.03.2010 року, як встановлено рішенням суду від 26.03.2010 року, ще не видавалося, тобто третя особа ОСОБА_7 свідоцтво про право на спадщину не отримував.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що видане відділенням житлового господарства виконавчого комітету Уманської міської ради, позивачу на праві приватної власності належить 3/4 частини квартири № 31 по вул. П. Комуни - 36А в м. Умань Черкаської області.

У позові позивач вказувала, що вона постійно сплачувала комунальні послуги та адміністративні витрати по даній квартирі у повному обсязі, починаючи з 05.01.1990 року. Третя особа у справі, ОСОБА_7 після відкриття спадщини 19.12.1989 року подав заяву до нотаріальної контори, але протягом 21 року не отримував свідоцтво про право на спадщину у вигляді 1/4 частини паєнакопичення квартири, а тому на думку позивача, в зв'язку із пропуском 3-х річного строку позовної давності втратив право на спадщину у вигляді 1/4 частини паєнакопичення.

Рішенням загальних зборів членів ЖБК №15 від 20.05.2010 року ОСОБА_7 було прийнято в члени ЖБК №15 м. Умань.

Позивач вказує, що протягом останніх двадцяти років життя свого батька ОСОБА_8 , третя особа ОСОБА_7 з батьком не спілкувався і разом не проживав, а тому на вступ у ЖБК у ОСОБА_7 не було жодних підстав та права, оскільки спадщина відкрилася лише на паєнакопичення. Оскільки спірна квартира складається з двох кімнат і на 1/4 частину не припадає окремої кімнати, позивач вважає прийняття ОСОБА_7 в члени ЖБК №15 незаконним та безпідставним, оскільки реально йому не можливо виділити житлову площу.

Також, позивач в позові зазначала, що у ОСОБА_7 право не виникало не тільки на проживання у спірній квартирі, а й на паєнакопичення. До того ж, ОСОБА_7 пропустив строк як вступу в спадщину, так і витребування паєнакопичення у спадкоємців, що прийняли спадщину, а тому у ОСОБА_7 право на частку в квартирі не виникало, а право на паєнакопичення квартири втрачено.

Таким чином, за відсутності права на реальну частку в квартирі і відсутності ізольованої кімнати, а також, враховуючи, що ОСОБА_7 свідоцтво про право на частку в квартирі не отримував, а отримав лише 06.03.2010 року, через 21 рік з часу відкриття спадщини, а тому позивач просила суд визнати рішення загальних зборів ЖБК №15 м. Умань Черкаської області від 20.05.2010 року незаконним та скасувати його.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 травня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_6 до ЖБК № 15, третя особа - ОСОБА_7 про визнання рішення загальних зборів ЖБК № 15 від 20.05.2010 року незаконним та його скасування - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу на дане рішення, в якій просить скасувати рішення суду, оскільки вважає його ухваленим із порушенням норм матеріального права, ухваливши нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони по справі, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду в засідання не зявились, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Так, відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивачки про визнання рішення загальних зборів ЖБК, суд першої інстанції прийшов до висновку, що такого способу захисту, як визнання незаконним рішення загальних зборів або голосування його учасників, цивільним законодавством не передбачено, і застосувавши позовну давність, про яку було заявлено відповідачем, прийшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог за пропуском позовної давності.

Проте, погодитись з такими висновками суду першої інстанції неможливо із-за неправильного застосування норм матеріального права.

З аналізу положень ст.16 ЦК України та розяснень п.2. Постанови Пленум Верховного Суду УРСР від 18.09.1987 року (з послідуючими змінами) № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» вбачається, що судам підвідомчі спори між ЖБК та їх членами чи іншими громадянами, а тому висновок суду першої інстанції щодо невірно обраного способу захисту є не обгрунтованим.

При цьому, колегією суддів за матеріалами справи установлено, що ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом, в якому просила суд визнати незаконним рішення загальних зборів членів ЖБК №15 м. Умань від 20.05.2010 року та скасувати його, як таке, що не відповідає житловому законодавству України ( а. с. 1-2).

Згідно до свідоцтва про смерть від 19.12.1989 року, помер ОСОБА_8 (а.с.38).

Після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина на 1/2 частину паєнакопичення у ЖБК №15 і спадкоємцями є ОСОБА_6 та ОСОБА_7, про що було видано свідоцтво про право на спадщину по закону від 08.12.1990 року (а.с.39).

При цьому, у даному свідоцтві про право на спадщину зазначено, що на 1/4 частину паєнакопичення свідоцтво про право на спадщину по закону на ОСОБА_7 не видавалось.

Відповідно до рішення №60 від 15.02.1991 року виконкому Уманської міської ради, ОСОБА_6 прийнято в члени ЖБК №15 рішенням зборів ЖБК №15 від 5.02.1990 року (а.с.44,100), і яка є спадкоємцем 3/4 частини паєнакопичення після смерті батьків ОСОБА_9 та ОСОБА_8, згідно рішення суду від 25.04.1990 року (справа №2-543) та свідоцтва про право на спадщину від 8.12.1990 року .

20.07.2007 року ОСОБА_6 отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на 3/4 квартири №31 по вул. П.Комуни 36А у м.Умані, яка є двокімнатною квартирою загальною площею 45.2 кв.м., житловою площею 30.4 кв.м. (а.с.45).

Згідно технічного паспорта на кв. № 31 в будинку № 36а в м. Умані - власником 3/4 ( ідеальна частка ) відповідного обєкту нерухомості є позивач ОСОБА_6 ( а. с. 40 41).

Згідно свідоцтва про державну реєстрацію прав від 17.11.2011 року власником ? частини квартири № 31 в будинку № 36 а в м. Умані є третя особа ОСОБА_7 ( а. с. 78 79), де підставою виникнення права власності зазначено - свідоцтво про право власності САЕ 105918 від17.11.2011 р., виданого відділом житлового господарства Уманської міської ради.

Як вбачається з копії наданого суду протоколу загальних зборів членів ЖБК №15 м. Умань №11 від 20.05.2010 року, рішенням зборів було прийнято у члени ЖБК ОСОБА_7, як спадкоємця ( а. с. 33 36).

За положенням частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно із частиною четвертою Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України 2004 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною п'ятою Прикінцевих та перехідних положень передбачено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, за змістом указаних норм відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року.

Таким чином, установивши, що відкриття спадщини й прийняття її спадкоємцем ОСОБА_6 мало місце до введення в дію ЦК України 2004 року, колегія суддів приходить до висновку, що застосуванню підлягають норми ЦК Української РСР 1963 року, ст. 145 ЖК Української РСР та положення Типового статуту житлово-будівельного кооперативу (у редакції постанови Кабінету Міністрів УРСР від 27 червня 1972 року N 297), Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу від 30 квітня 1985 року N 186.

Так, згідно з пунктом 28 Типового статуту ЖБК (пункт 22 Примірного статуту ЖБК) пайові внески, сплачені членом кооперативу в рахунок вартості квартири, є коштами кооперативу.

У разі смерті члена кооперативу до 1 липня 1990 року - набрання чинності Законом Союзу РСР "Про власність", який згідно з Постановою Верховної Ради України "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" підлягав застосуванню на території України до 15 квітня 1991 року - часу набрання чинності Законом України від 7 лютого 1991 року "Про власність", відповідно до статті 145 ЖК УРСР та пункту 43 Типового статуту ЖБК і пунктів 7, 55 Примірного статуту ЖБК відкривається спадщина на пай, який переходить до спадкоємців у порядку, передбаченому законом (статті 524 - 562 ЦК Української РСР 1963 року), а члени його сім'ї, які проживали разом з ним, зберігають право користування жилим приміщенням за умови вступу до кооперативу одного з них. До кооперативу може бути прийнято стільки спадкоємців, скільки є ізольованих кімнат у квартирі спадкодавця.

Неповнолітній спадкоємець, як виняток, може бути прийнятий до кооперативу з тим, щоб до досягнення ним повноліття його права та обов'язки здійснював опікун.

Спадкоємцям, що не користувались жилим приміщенням за життя спадкодавця, і тим, що відмовились від подальшого користування ним, кооператив виплачує успадкований пай або його частку (частини четверта, п'ята пункту 43 Типового статуту ЖБК).

Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 6-1 постанови від 18 вересня 1987 року N 9 "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи", за змістом частини першої статті 17 Закону України "Про власність" кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в ЖБК за рахунок спільних коштів члена ЖБК та членів його сім'ї. Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю.

Установивши, що після смерті ОСОБА_8, 3/4 частин паєнакопичення було прийнято спадкоємцем ОСОБА_6, а в послідуючому оформлено право власності на 3/4 квартири за нею ж, як за спадкоємцем який прийнятий у члени ЖБК і який проживав зі спадкодавцем та користувався цим житлом, колегія суддів приходить до висновку, що після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина на належну йому частку паєнагромаджень.

Проте, судом установлено, що третя особа ОСОБА_7, як спадкоємець, спірною квартирою не користувався і в ній не проживав, та не був членом ЖБК №15 до 20.05.2010 року, і успадкував тільки 1/4 частину паєнакопичення.

Спадкоємцям, які не користувались жилим приміщенням за життя спадкодавця, і спадкоємцям, що відмовились від подальшого користування ним, кооператив виплачує успадкований пай або його частку (частини 4, 5 п. 43 Типового статуту житлово-будівельного кооперативу).

Згідно зі ст. 15 Закону України від 7 лютого 1991 р. N 697-XII "Про власність" член житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, з 1 липня 1990 р. набуває право власності на цю квартиру, тому в разі його смерті після зазначеної дати спадщина відкривається на квартиру.

За змістом ч. 1 ст. 17 Закону України від 7 лютого 1991 р. N 697-XII "Про власність" кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в житлово-будівельному кооперативі за рахунок спільних коштів члена цього кооперативу і членів його сім'ї, яким ця квартира надана. Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю, що відповідає правовій позиції у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 грудня 2013 р. у справі N 6-138цс13.

Зважаючи на дані обставини справи, положення норм матеріального права, доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що рішення загальних зборів ЖБК №15 від 20 травня 2010 року щодо прийняття у члени житлово-будівельного кооперативу ОСОБА_7 не ґрунтується на положеннях законодавства, а саме на вимогах ст.145 ЖК України, ч. 4, 5 п. 43, п.54 Типового статуту житлово-будівельного кооперативу, пунктів 7, 55 Примірного статуту ЖБК, є таким, що прийнято без врахування норм матеріального права та підлягає визнанню не законним.

Розглядаючи висновки суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги щодо застосування позовної давності, колегія суддів вважає, що позовна даність є перерваною і до застосування не підлягає виходячи з наступного.

Так, колегією за матеріалами справи встановлено, що відповідно до рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 грудня 2012 року було задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи - виконавчий комітет Уманської міської ради Черкаської області, ЖБК №15, про визнання права власності на ? частину квартири № 31 в будинку № 36 а в м. Умані, скасування рішення виконавчого комітету Уманської міської ради №459 від 27.10.2011 року, рішення загальних зборів ЖБК 15 від 20 травня 2010 року та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.11.2011 року та технічного паспорта на квартиру № 31 в будинку № 36 а в м. Умані ( а. с. 74 -75).

Однак, рішенням апеляційного суду Черкаської області 21 березня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 було задоволено і рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06.12.2012 року було скасовано і ухвалено нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи - виконавчий комітет Уманської міської ради Черкаської області, ЖБК №15, про визнання права власності на ? частину квартири № 31 в будинку № 36 а в м. Умані , скасування рішення виконавчого комітету Уманської міської ради №459 від 27.10.2011 року, рішення загальних зборів ЖБК №15 від 20 травня 2010 року та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.11.2011 року та технічного паспорта на квартиру № 31 в будинку № 36 а в м. Умані відмовлено ( а. с. 76 77).

Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1ст.261 ЦК України).

Подання позову ОСОБА_6 у 2012 році з аналогічними вимогами, але з інших підстав, свідчать про переривання позовної давності, відповідно до положень ст.264 ЦК України.

У звязку з чим позовні вимоги ОСОБА_6 підлягають до часткового задоволення, а саме до визнання незаконним рішення загальних зборів ЖБК №15 від 20 травня 2010 року в частині прийняття в члени ЖБК ОСОБА_7, а вимога про скасування даного рішення загальних зборів не може бути задоволеною, оскільки незаконність прийнятого рішення встановлює його нечинність з моменту прийняття і скасування не потребує.

А тому, колегія суддів з урахуванням наведеного, приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає до скасування, як ухвалене з порушенням норм матеріального права, з ухваленням у справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_6, а апеляційна скарга до часткового задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, ст. 304, ст. 307, ст. 309, ст. 314, ст. 316, ст. 317, ст. 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ЖБК № 15, третя особа - ОСОБА_7 про визнання рішення загальних зборів ЖБК № 15 від 20.05.2010 року незаконним та його скасування - скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким :

- позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити частково;

- визнати незаконним рішення загальних зборів членів ЖБК № 15 м.Умань від 20.05.2010 року в частині прийняття в члени житлово-будівельного кооперативу ОСОБА_7 ;

- в іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :