АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Cправа № 213/3877/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1251/К/15 суддя Мазуренко В.В.
Категорія № 48 (І) Доповідач - Бондар Я.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Зубакової В.П., Соколан Н.О.,

при секретарі: Петренко К.І.,

за участі: позивача ОСОБА_1та його представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 05 травня 2015 року по справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визначення частки у спільному майні подружжя та визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом ОСОБА_4 про визнання права власності, в якому просив визнати за ним право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після його рідного брата ОСОБА_5 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказав, що звертався до нотаріуса, крім нього зверталась відповідач, та йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на цілу квартиру.

ОСОБА_4 подала зустрічний позов про визначення частки у спільному майні подружжя та визнання права власності, зазначила в позові, що перебувала у шлюбі з ОСОБА_5, та в період шлюбу була придбана зазначена квартира, тому вважає її спільним майном подружжя, просила визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю, виділити частки по 1/2, та визнати за нею 1/2 частку квартири, та визнати, що за життя померлому ОСОБА_5 належала 1/2 частка квартири. Нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва, оскільки не передбачено видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні, яке видається колишньому подружжю, крім того у видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_4 відмовлено через відсутність оригіналу правовстановлюючих документів на спірну квартиру.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 05 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено повністю.

Визнано квартиру за адресою: АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя, а саме ОСОБА_4, та померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5

Визнано, що частки у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, рівні по 1/2 частині кожного, а саме ОСОБА_4, та померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано, що померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, за життя, на праві власності належала 1/2 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1, право на яку за життя належало ОСОБА_5

В іншій частині позовних вимог за первісним позовом - відмовити.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісні позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги представник ОСОБА_1 зазначив, що вважає позивача єдиним спадкоємцем після смерті брата, оскільки їхня мати та спільний брат померли раніше. Зареєстрований з відповідачем шлюб було розірвано в 2007 році, проте фактичні шлюбні відносини між відповідачем та ОСОБА_5 було припинено з 1995 року, при цьому квартиру за життя померлим було придбано в 1999 році, тобто після фактичного припинення шлюбних відносин. Крім того, зазначив, що на момент купівлі квартири та на момент смерті ОСОБА_5 був зареєстрований у спірній квартирі сам. До того ж квартира була придбана ним за кошти їх матері, що може бути підтверджено в судовому засіданні двоюрідною сестрою позивача та його померлого брата.

Також зазначив, що перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 відповідач в 2001 році народила дитину, в свідоцтві про народження якої батьком записано ОСОБА_6, що підтверджує її перебування у фактичних шлюбних відносинах з іншим чоловіком в момент перебування в зареєстрованому шлюбі з братом позивача.

Крім того, вважає, що з вказаним позовом до суду відповідач звернулась з пропущенням строку позовної давності, оскільки з позовом поділ майна колишнього подружжя до суду можна звернутись протягом трьох років.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є рідними братами (а.с.8,12).

25.11.1994р. ОСОБА_5 зареєстрував шлюб з ОСОБА_4, яка після реєстрації шлюбу взяла прізвище ОСОБА_4 (а.с.70).

02.12.1999р. ОСОБА_5 придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14).

25.04.2007р. шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було розірвано, та ОСОБА_4 взяла прізвище ОСОБА_4 (а.с.13,71). 16.05.2008р. ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з ОСОБА_10 та взяла прізвище ОСОБА_4 (а.с.72). Таким чином встановлено, що ОСОБА_4 перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 у період придбання спірної квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 (а.с.4)

Станом на момент його смерті за адресою АДРЕСА_1, зареєстрованим був лише ОСОБА_5 з 2000р. (а.с.17).

ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, але 17.11.2014р. отримав відмову, оскільки окрім нього також за спадщиною звернулась ОСОБА_4 з проханням надати свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя на 1/2 частину вказаної квартири, оскільки вона набута під час шлюбу, та є спільною сумісною власністю подружжя (а.с.29,80,102,104).

В свою чергу ОСОБА_4 звернувшись до нотаріуса з вказаною заявою також отримала відмову, оскільки не надала правовстановлюючого документа на спірну квартиру, та не встановлено форму свідоцтва про право власності на частку в спільному майні, яке видається колишньому подружжю (а.с.74,76,94).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та при цьому задовольняючи в повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 колишня дружина померлого ОСОБА_5 має право на 1/2 частину спірної квартири, оскільки вона придбана в період їх перебування в зареєстрованому шлюбі та за життя ОСОБА_5 майно поділено не було. При цьому ОСОБА_1 має право на 1/2 частину вказаної квартири, як єдиний спадкоємець після померлого брата.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як зазначалось вище, 02.12.1999 року ОСОБА_5 придбано квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1, яка було зареєстрована за ОСОБА_5 (а.с.117).

В період з 22.11.1994 року по 25.04.2007 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім'єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

З матеріалів справи не слідує, що спірна квартира була особистою приватною власністю ОСОБА_5

Таким чином, на думку колегії суддів, судом першої інстанції правильно встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1, яка придбана під час перебування ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в шлюбі є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо доведеності факту, що частки у спірній квартирі рівні, по 1/2 частині кожного, а саме ОСОБА_4, та померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, які за ними можливо визнати.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність, набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Судом встановлено, що окрім позивача за первісним позовом інші спадкоємці відсутні.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Право на визначення частки померлого витікає з поняття спадкування, яким відповідно до ст. 1216 ЦК України, є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Тож, оскільки судом встановлено, що за життя померлий ОСОБА_5 мав право лише на 1/2 частину спірної квартири, слід дійти висновку, що вимога ОСОБА_1 щодо визнання в порядку спадкування права власності на всю квартиру є необґрунтованою, позовна вимога в даній частині підлягає частковому задоволенню. Щодо вимоги про зобов'язання нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, то дана вимога не підлягає задоволенню, оскільки в даному випадку право власності визнається судом.

На думку колегії суддів суд першої інстанції вірно відмовив представнику ОСОБА_1 в застосуванні строків позовної давності до вимог за зустрічним позовом, виходячи з наступного.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ №11 від 2007 року, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст.72 СК України).

Таким чином, з урахуванням того, що ОСОБА_4 про порушення свого права дізналась 06.10.2014р., за життя ОСОБА_5 майно не було розподілено, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що строк позовної давності не сплив.

Виходячи з викладеного, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо звірення ОСОБА_4 із зустрічним позовом після спливу строків позовної давності.

Доводи апеляційної скарги, щодо фактичного припинення шлюбних відносин померлого ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в 1995 році, тобто значно раніше ніж було офіційно розірвано шлюб, колегією суду не приймаються до уваги, оскільки це не було предметом спору та, відповідно, ця обставина не досліджувалась судом першої інстанції, доказів про її існування не було надано й до суду апеляційної інстанції.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне, апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 05 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: