УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Оніщука М.І., Українець Л.Д.,

при секретарі: Заліській Г.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 27 липня 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення авансу та штрафу за попереднім договором.

У липні 2015 року позивач подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 та на земельну ділянку, площею 0,1225 га, кадастровий номер якої НОМЕР_1, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 27.07.2015 заяву задоволено. Накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_2, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,1225 га, кадастровий номер якої НОМЕР_1, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Апелянт зазначила, що в заяві позивачем не було вказано жодних причин, у зв'язку з якими необхідно накласти арешт на майно, а також не наведено обґрунтування необхідності застосування такого виду забезпечення позову.

Справа № 756/9356/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/12226/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Богдан О.О. Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В. .
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
Також апелянт наголошувала, що суд не вказав жодних обставин, що підтверджувалися б належними та допустимим засобами доказування. Крім того, накладення арешту на майно порушує права та інтереси відповідача, оскільки вартість майна значно перевищує суму грошових вимог позивача.

Враховуючи зазначене, апелянт просила скасувати ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 27 липня 2015 року і постановити нову ухвалу, якою в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

В судовому засіданні представники відповдіачапросилиапеляційну скаргу задовольнити з наведених у ній підстав.

Представник позивача проти доводівапеляційної скарги заперечувала, просила її відхилити з огляду на її безпідставність.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали в цій частині, заслухавши пояснення позивача, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення авансу та штрафу за попереднім договором.

У липні 2015 року позивач подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 та на земельну ділянку, площею 0,1225 га, кадастровий номер якої НОМЕР_1, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Зазначені вище житловий будинок та земельна ділянка, які є об'єктом попереднього договору купівлі-продажу, укладеного між сторонами, знаходяться у власності відповідача.

Позивач передала відповідачу аванс, проте основні договори між сторонами щодо купівлі-продажу вказаних об'єктів укладені не були.

Відповідно до ч. 1,3 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України встановлено, що позов забезпечується шляхом накладення арешту на майно, що належить відповідачеві, забороною вчиняти певні дії.

Задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, оскільки відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не було вказано жодних причин, у зв'язку з якими необхідно накласти арешт на майно, а також не наведено обґрунтування необхідності застосування такого виду забезпечення позову є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Крім того, в судовому засіданні представники відповідача в обґрунтування своїх доводів, зазначили, що суд при постановленні ухвали не мав підстав вказувати, що між сторонами існує спір та існує загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Зазначений довід колегією суддів до уваги не приймається, оскільки відповідно до норм ЦПК України та роз'яснень, викладених в постановіПленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» встановлення даного факту є обов'язком суду при вирішенні питання щодо забезпечення позову.

Разом з тим, факт існування позовної заяви підтверджує наявність спору між сторонами, а відтак спростовує вищевказані доводи представників відповідача.

Слід також зазначити, що за змістом п. 10 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах чинного процесуального законодавства, а тому не спростовують висновків суду та не впливають на правильність постановленої судом ухвали і, з огляду на вимоги ст. 312 ЦПК України, не можуть бути підставою для її скасування, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 312, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 27 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Г.В. Крижанівська

Судді: М.І. Оніщук

Л.Д.Українець