Справа №576/1265/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1343/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Собини О. І. , Околота Г. М.

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 28 травня 2015 року

в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі ПАТ «Дельта Банк») в особі представника ТОВ «Фінансові перспективи» звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 07 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 47000 доларів США на строк до 06 серпня 2018 року зі сплатою процентів за користування кредитом.

Оскільки відповідач свої зобовязання належним чином не виконала, тому у неї виникла заборгованість стосовно повернення грошових коштів у передбачені строки, яка станом на 05 травня 2014 року становить 43986,94 доларів США, що згідно курсу НБУ еквівалентно 501451,11 грн., в тому числі: тіло кредиту 24858,22 доларів США, що еквівалентно 283383,71 грн., відсотки за користування кредитом 19128,72 доларів США, що еквівалентно 218067,41 грн., у звязку з чим позивач просив стягнути вказану заборгованість з відповідачки на свою користь.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 28 травня 2015 року відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» за необґрунтованістю.

Вказане рішення суду позивач ПАТ «Дельта Банк» оскаржило в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк».

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд не віднісся критично до твердження відповідачки про повне погашення нею кредиту, оскільки воно не відповідає фактичним обставинам справи. Зокрема, відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором ОСОБА_3 станом на 19 грудня 2011 року АТ «Дельта Банк» прийняло на свій баланс її заборгованість в сумі 24858,22 доларів США, в тому числі: сума заборгованості (поточна) 22927,23 доларів США, сума заборгованості (прострочена) 1930,99 доларів США, а також сума нарахованих відсотків на поточну заборгованість 11090,18 доларів. Таким чином, на думку банку, вимоги позову є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ПАТ «Дельта Банк» ОСОБА_4 про задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту за № 0, відповідно до умов якого відповідачу був наданий кредит в іноземній валюті в сумі 47000 доларів США, що за курсом НБУ на день укладення договору було еквівалентно 227691,50 грн., зі сплатою процентів за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цим договором, зі строком повернення до 06 серпня 2018 року (т.1, а.с.5-12).

Обставин щодо отримання валютного кредиту відповідач належними і допустимими доказами не спростувала.

Крім того, для забезпечення виконання кредитного договору того ж дня, тобто 07 серпня 2008 року, сторонами укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_3 передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а.с.194-195).

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 18 травня 2010 року, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_3 на користь Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» заборгованість за указаним кредитним договором станом на 26 листопада 2009 року в сумі 44238,02 доларів США, що еквівалентно 353196 грн. 50 коп. (т.1, а.с.92-94).

За договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 20 квітня 2012 року ПАТ «УкрСиббанк» передало свої права вимоги стосовно заборгованості за кредитними договорами, в тому числі і за вищевказаним кредитним договором, покупцю ПАТ «Дельта Банк» (т.1, а.с.22, 23-24).

Попереднє рішення суду про стягнення заборгованості по кредитному договору відповідач виконала не в повній мірі, а також не сплачувала поточні платежі за кредитним договором, тому станом на 05 травня 2014 року у неї виникла заборгованість в сумі 43986,94 доларів США, з яких: 24858,22 доларів США тіло кредиту, 19128,72 доларів США проценти за користування кредитом, що було еквівалентно на той період 501451,11 грн. (т.2, а.с.24).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції послався на його необґрунтованість, так як позивач не довів своїх вимог, в тому числі не надав доказів, які б підтверджували наявність підстав для захисту його порушених прав.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Положеннями ч.1 ст.509 ЦК України визначено, що зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як передбачено ч.1 ст.527 ЦК України, боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов?язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Підстави припинення зобовязання передбачені приписами ст.ст.599, 601, 604, 609 ЦК України. Зокрема, згідно зі ст.559 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.17 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК України.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Як вбачається з матеріалів справи, пунктами 1.3.1, 1.3.3 кредитного договору від 07 серпня 2008 року передбачено, що за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 14,50% річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов договору.

За користування кредитними коштами понад встановлений договором термін банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі, збільшеному вдвічі від ставки, вказаної в п.1.3.1. Нарахування вищевказаної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу, а саме з наступного дня після дня несплати або не повної сплати платежу, встановленого у договорі. Проценти нараховуються на прострочену суму основного боргу за підвищеною ставкою до моменту погашення такої заборгованості.

Проценти нараховуються на суму кредиту, що надана банком позичальнику і ще не повернута останнім у власність банку відповідно до умов договору.

Таким чином, наявність судового рішення про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за кредитним договором за відсутності повного реального виконання боржником свого зобовязання не свідчить про припинення договірних правовідносин між сторонами та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання нею грошового зобовязання, а також не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом, оскільки зобовязання залишається невиконаним відповідно до вимог ст.ст.526, 599 ЦК України.

При цьому, виходячи з матеріалів справи, колегія суддів враховує, що підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості по тілу кредиту відсутні, так як така заборгованість була вже стягнута рішенням Апеляційного суду Сумської області від 18 травня 2010 року і має бути повернута позивачу через органи виконавчої служби.

Отже, згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, розмір якого відповідач не спростувала, а свого переконливого розрахунку заборгованості не надала, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 19128,72 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на день ухвалення рішення апеляційним судом становить 420292,41 грн. (19128,72 доларів США * 2197,18 грн. / 100 доларів США).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про недоведеність відповідачкою обставин того, що вона в повній мірі погасила взятий нею валютний кредит знайшли своє підтвердження матеріалами справи.

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, а також його висновки не відповідають обставинам справи, тому вказане рішення суду необхідно скасувати і ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог, а саме: про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 19128,72 доларів США, що еквівалентно 420292 грн. 41 коп.

Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу в порядку, встановленому ст.88 ЦПК України.

Оскільки позовні вимоги задоволено частково, тому з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню понесені ним і документально підтверджені витрати зі сплати судового збору в сумі 3654 грн. (1218 грн. * 3), так як 1% від суми задоволених позовних вимог є більшим, ніж встановлений законом максимальний розмір судового збору (420292,41 грн. * 1% = 4202,92 грн.).

Оскільки позивач при подачі апеляційної скарги був звільнений від сплати судового збору, тому з відповідачки в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1827 грн. (3654 грн. / 50%).

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.3, 4, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 28 травня 2015 року в даній справі скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за процентами за користування кредитом в сумі 19128,72 доларів США, що еквівалентно 420292 грн. 41 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 3654 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в сумі 1827 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -