У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНА 07 жовтня 2015 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого суддів: Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П., Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: державний нотаріус Третьої одеської державної нотаріальної контори Савицька Ю.О., ОСОБА_5, про визнання удаваними договорів купівлі-продажу, переведення права заставодержателя, поновлення у праві власності, стягнення безпідставно набутих грошових коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Одеської області від 07 квітня 2015 року, в с т а н о в и л а: У червні 2013 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що відповідно до розписки від 13 липня 2010 року ОСОБА_3 надав йому у борг 47 000 євро строком на 12 місяців під винагороду 5 %. На забезпечення виконання зобов'язань за розпискою, ним у заставу передано будинок АДРЕСА_1, який ОСОБА_3 зобов'язався повернути. після сплати суми боргу. Крім того, 13 липня 2010 року між ним та ОСОБА_2 укладено договори купівлі-продажу спірного житлового будинку та земельної ділянки, розташованої за вказаною адресою площею 0, 0202 га, посвідчені державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Савицькою О.Ю. за реєстровим номерами 2-785 та 2-788. Позивач зазначав, що покупцем за вказаними договорами купівлі-продажу виступила знайома відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_2, оскільки, як вказує позивач, відповідач ОСОБА_3 має численні боргові зобов'язання, що може поставити під загрозу майно позивача. Позивач погодився на укладення вищевказаного договору, оскільки, як запевнив його відповідач, після повернення грошових коштів договір купівлі-продажу буде розірвано. Також, як стверджує позивач, жодних грошових коштів згідно з вищевказаними договорами купівлі-продажу він не отримував, а предмети договорів - житловий будинок та земельна ділянка - ні ОСОБА_3, ні ОСОБА_2 передані не були, оскільки він разом із своєю родиною проживав та проживає у спірному будинку та щомісячно сплачує відповідачу відсотки за користування грошовими коштами. Позивач звернувся до відповідача з вимогою про розірвання договорів купівлі-продажу та переоформлення на нього будинку та земельної ділянки, однак жодних дій з розірвання вказаних договорів відповідачами здійснено не було. Крім того, позивач вказує, що повертаючи кошти за борговою розпискою, він значно переплатив суму боргу. Посилаючись на викладене, просив суд визнати договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки недійсними з підстав їх удаваності, перевести права заставодержателя, поновити у праві власності, стягнути безпідставно набуті грошові кошти. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 грудня 2014 року позов задоволено частково. Ухвалено визнати удаваним договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, що складається в цілому з одного кам'яно-цегляного житлового будинку під літерою «Н», загальною площею 154,8 кв. м, житловою площею 86,7 кв. м, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 13 липня 2010 року, посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Савицькою О.Ю. за реєстровим 2-785, та визнати його договором застави житлового будинку. Визнано удаваним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 202 кв. м, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 13 липня 2010 року, посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Савицькою О.Ю. за реєстровим 2-788, та визнати його договором застави земельної ділянки. Переведено права заставодержателя за договором застави житлового будинку від 13 липня 2010 року, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, який складається в цілому з одного кам'яно-цегляного житлового будинку під літерою «Н», загальною площею 154,8 кв. м, житловою площею 86,7 кв. м за ОСОБА_3 Переведено права заставодержателя за договором застави земельної ділянки від 13 липня 2010 року площею 202 кв.м, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 Поновлено в правах власності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, який складається в цілому з одного кам'яно-цегляного житлового будинку під літерою «Н», загальною площею 154,8 кв.м, житловою площею 86,7 кв.м. Поновлено в правах власності ОСОБА_1 шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку площею 202 кв.м, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_3 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 166 945 гривень, що еквівалентно 9650 євро. Вирішено питання про стягнення судового збору. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 07 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволення позовних вимог про визнання удаваним договору купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, що складається в цілому з одного кам'яно-цегляного житлового будинку під літерою «Н», загальною площею 154,8 кв. м, житловою площею 86,7 кв. м, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 13 липня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Савицькою О.Ю. за реєстровим 2-785 та визнання його договором застави житлового будинку; удаваним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 202 кв. м, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 13 липня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Савицькою О.Ю. за реєстровим 2-788 та визнання його договором застави земельної ділянки; переведення права заставодержателя за договором застави житлового будинку від 13 липня 2010 року, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, який складається в цілому з одного кам'яно-цегляного житлового будинку під літерою «Н», загальною площею 154,8 кв.м, житловою площею 86,7 кв.м за ОСОБА_3; переведення права заставодержателя за договором застави земельної ділянки від 13 липня 2010 року площею 202 кв.м, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3; поновлення в правах власності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, який складається в цілому з одного кам'яно-цегляного житлового будинку під літерою «Н», загальною площею 154,8 кв.м, житловою площею 86,7 кв.м.; поновлення в правах власності ОСОБА_1 шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку площею 202 кв.м, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про стягнення судового збору. У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного. Визнаючи удаваними договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 13 липня 2010 року, суд першої інстанції виходив з того, що державну реєстрацію оспорюваних правочинів ОСОБА_2 здійснила лише після звернення позивача до суду з позовом; до теперішнього часу остання проживає у гуртожитку, а у спірному будинку проживає позивач; майно не було передано покупцеві відповідно до вимог ст. 662 ЦК України; згідно з приміткою у Витязі з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 19 травня 2010 року житловий будинок вартістю 163 543 гривні підлягає заставі, площа земельної ділянки вказана під забудовою, а також встановив, що позивач не мав наміру відчужувати спірний будинок та земельну ділянку, а лише здійснював пошук осіб, які могли позичити йому кошти в борг, у зв'язку з чим дійшов висновку, що при укладенні оскаржуваних договорів воля сторін була спрямована на укладення договору застави. Задовольняючи позовні вимоги в частині переведення права заставодержателя за договорами застави житлового будинку та земельної ділянки, суд першої інстанції посилався на те, що згідно з розпискою від 01 липня 2010 року, написаною ОСОБА_1, останній підтверджує факт отримання від ОСОБА_3 2 000 євро в якості авансу за усним договором займу на суму 47 000 євро з винагородою у 5 % одноразово. Відповідно до розписки від 13 липня 2010 року ОСОБА_3 надав позивачу у борг 47 000 євро строком на 12 місяців під винагороду 5 %. На забезпечення виконання зобов'язань за розпискою ним у заставу передано будинок АДРЕСА_1, який ОСОБА_3 зобов'язався повернути. після сплати суми боргу Врахувавши, що розписка складена того ж дня, що і оскаржувані угоди купівлі-продажу, суд першої інстанції дійшов висновку про переведення права заставодержателя за договорами застави житлового будинку та земельної ділянки на ОСОБА_3 Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині визнання договорів застави житлового будинку та земельної ділянки виконаними, суд першої інстанції посилався на те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права. Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_3 безпідставно набутих коштів та поновлення ОСОБА_1 у праві власності на вищевказаний житловий будинок та земельну ділянку, суд першої інстанції посилався на те, що згідно з розпискою, яка була написана ОСОБА_3 13 липня 2010 року він надав у борг позивачу 47 000 євро строком на 12 місяців під винагороду 5 %. На забезпечення наданих у борг коштів взяв у заставу будинок АДРЕСА_1. У період з 13 липня 2010 року по 16 червня 2013 року позивач сплачував відповідачу грошові кошти в обумовленому в розписці розмірі, на підтвердження чого останній ставив підпис під кожною сплатою грошових коштів. Загальна сума грошових коштів, яка підлягала поверненню ОСОБА_3, з урахуванням 5 % винагороди, мала складати 49 350 євро. Врахувавши розмір платежів, сплачених позивачем, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що останній повністю повернув відповідачу отримані у борг кошти з урахуванням 5 % винагороди. Крім того, зазначив, що позивачем сплачено 59 000 євро, що перевищує обумовлену сторонами суму на 9 650 євро, (166 945 гривень), а тому на підставі ст. 1212 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1212> дійшов висновку про стягнення вказаних коштів на користь позивача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання боргу повернутим, суд першої інстанції дійшов висновку, що такий спосіб захисту порушеного права не передбачений чинним законодавством.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вимог про визнання удаваним договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 13 липня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Савицькою О.Ю. за реєстровим 2-785, та визнання його договором застави житлового будинку; визнання удаваним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 202 кв. м, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 13 липня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Савицькою О.Ю. за реєстровим 2-788 та визнання його договором застави земельної ділянки; переведення права заставодержателя за договорами застави житлового будинку та земельної ділянки від 13 липня 2010 року за ОСОБА_3; поновлення в правах власності ОСОБА_1 шляхом визнання за ним права власності на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та ухвалюючи в цій частині нове про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що правовідносини які склалися між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, не мають правового значення для визнання удаваними договорів купівлі-продажу, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, та визнання їх договорами застави нерухомого майна, оскільки позивачем не доведено, що укладені правочини вчинені з метою приховати інший правочин.

Так, відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 662 ЦК України продавець зобов'язується передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосується товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

За змістом ч. 3 ст. 1 Закону України «Про заставу» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_9/ed_2013_07_04/pravo1/T265400.html?pravo=1> застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Згідно із ч. 3 ст. 3 Закону України «Про заставу» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_16/ed_2013_07_04/pravo1/T265400.html?pravo=1>, застава має похідний характер від забезпеченого зобов'язання.

Відповідно до ст. 572 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843642/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> в силу застави кредитор (заставодавець) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як роз'яснено у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Ухвалюючи рішення, апеляційний суд правильно виходив з відсутності доказів того, що при укладенні спірних договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки сторони договорів вчинили їх для приховування іншого правочину, а саме договору застави житлового будинку та земельної ділянки, та вірно встановив, що при укладення оспорюваних правочинів воля сторін була спрямована саме на укладенні договору купівлі-продажу, і доказів того, що позивач не отримав кошти за вказаним договорами, ним не надано. Крім того, правильно зазначив, що посилання позивача на нездійснення ОСОБА_2 державної реєстрації договорів купівлі-продажу, її не проживання у спірному будинку після їх укладення, не передання нерухомого майна відповідно до положень ст. 662 ЦК України <nau://ukr/435-15|st662>, проживання позивача в спірному будинку з 2005 року, наявність витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 19 травня 2010 року, виданого КП «Білгород-Дністровське БТІ», в примітці якого зазначено, що заставі підлягає спірний житловий будинок вартістю 163 543 гривень, не свідчить про те, що при укладенні оспорюваних правочинів сторони договору вчинили їх для приховування іншого правочину, а саме договору застави житлового будинку та земельної ділянки.

У зв'язку з відсутністю правових підстав для визнання удаваними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки і визнання їх договорами застави, апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про переведення права заставодержателя за договором застави житлового будинку та земельної ділянки на ОСОБА_3, поновлення в правах власності ОСОБА_1 шляхом визнання за ним права власності на житловий будинок та земельну ділянку, посилаючись на те, що зазначені позовні вимоги є похідними від позовних вимог про визнання удаваними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині вимог про визнання договорів застави житлового будинку та земельної ділянки виконаними та визнання боргу повернутим, апеляційний суд правильно погодився з висновком про те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права.

Ухвалюючи рішення в частині вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 безпідставно набутих коштів, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив з того, що останній повністю повернув відповідачу отримані у борг кошти з урахуванням 5 % винагороди.

Крім того, зазначив, що позивачем сплачено 59 000 євро, що перевищує обумовлену сторонами суму на 9 650 євро, (166 945 гривень), а тому на підставі ст. 1212 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1212> дійшов висновку про стягнення вказаних коштів на користь позивача.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права не ґрунтуються на матеріалах справи, зводяться до іншої оцінки фактичних обставин справи, яка відрізняється від зробленої судом оцінки, і висновків суду не спростовують. Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального й матеріального права, а тому передбачених ст. 338 ЦПК України підстав для його скасування не вбачається. Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити. Рішення апеляційного суду Одеської області від 07 квітня 2015 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий Н.А. Горелкіна Судді: Є.П. Євграфова І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік