Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 337/3052/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Нещеретна Л.М.
Провадження № 22-ц/778/5643/15 Суддя-доповідач: Кухар С.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2015 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, судді:Осоцького І.І.
суддів:Панкеєва О.В.
Кухаря С.В.
при секретаріБуримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та договору поруки,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду з вказаним посилаючись на те, що 03.06.2008 року між ОСОБА_5 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 на суму 24589 доларів США зі сплатою відсоткової ставки за користування кредитом у розмірі 13,5 % річних з кінцевим терміном погашення заборгованості 02.06.2015 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту 03.06.2008 року між ОСОБА_6 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір поруки № 0/П від 03.06.2008 року.

Позивачі вважають зазначені договори такими, що не підлягають виконанню, оскільки договір про надання споживчого кредиту укладено у іноземній валюті, а ПАТ «УкрСиббанк» не є уповноваженим банком з надання кредиту готівковою іноземною валютою, оскільки не має індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій. Крім того зазначають, що сторони не дійшли згоди щодо істотних умов договору про надання споживчого кредиту та розміру відсотків, а саме щодо збереження адекватного співвідношення майнових інтересів сторін в разі непередбачуваного різкого коливання курсів іноземних валют, оскільки з моменту укладання договору курс долару по відношенні до гривні зріс, що порушує права позивачів.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_5,подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовивши у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно посилався на положення статей 203, 215, 216 ЦК України, якими передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину; підстави недійсності правочину; правові наслідки недійсності правочину; статей 524, 533, 546, 548 ЦК України якими встановлені основні приписи щодо валюти зобов'язання, валюти виконання грошового зобов'язання, виду забезпечення виконання зобов'язання та форми правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання.

Також суд правильно посилався на приписи статті 192 ЦК України, частиною 2 якої передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і порядку, встановлених законом і на відповідні положення Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання», Закону України «Про банки та банківську діяльність».

При цьому суд виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними і необґрунтованими, оскільки сторони дійшли взаємної згоди щодо валюти кредитування, сторонами погоджувалися умови кредитного договору, сторони виконували умови договору - банк надав кредит у іноземній валюті, а позивач протягом певного часу виконував свої обов'язки за кредитним договором, сплачуючи суму кредиту та відсотків за графіком повернення кредиту.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд, відмовивши в задоволенні позову, допустив неправильне застосування норм матеріального права, а саме, суд не вірно застосував норми вказаного законодавства, не врахував відсутність у банку індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, на наявність в зв'язку з цим підстав для недійсності правочину, та на порушення банком ст. 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів».

Такі доводи апеляційної скарги спростовуються наступним.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»(далі - Декрет КМУ).

Статтею 1054 ЦКУ передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких:

- неторговельні операції з валютними цінностями;

- операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами;

- ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України;

- залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України;

- залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках;

- інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту "в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. У випадку наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України, здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Згідно положень статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачає визнання недійсними умов договорів що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови які є несправедливими. Умови договору є несправедливими якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У частині третій названої статті наведений перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладанням договору.

Зі змісту Договору про надання споживчого кредиту № 0 на суму 24589 доларів США зі сплатою відсоткової ставки за користування кредитом у розмірі 13,5 % річних з кінцевим терміном погашення заборгованості 02.06.2015 року, укладеного сторонами 03.06.2008 року, вбачається, що сторони дійшли взаємної згоди щодо валюти кредитування та умов кредитного договору.

Зокрема, в п. 7.13. Договору зазначено, що підписанням даного Договору Позичальник підтверджує, що повністю розуміє та вважає справедливими щодо себе всі умови цього Договору, свої права та обов'язки за Договором і погоджується з ними; перед укладенням цього Договору отримав від Банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів» (а. с. 13).

З наданих суду документів, копії яких долучено до матеріалів справи, а саме банківської ліцензії № 75 від 28.10.1991 року; дозволу № 75-2 від 19.11.2002 року видно, що банк, надаючи кредитні кошти у іноземній валюті, діяв у відповідності до вимог діючого законодавства (а. с. 61-62).

З матеріалів справи вбачається, що укладений сторонами кредитний договір відповідає вищенаведеним ст.ст.11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів".

Посилання апелянта на не попередження його банком про валютні ризики спростовується в тому числі і вказаним вже п. 7.13. кредитного договору де зазначено, в тому числі і те, що позивальник (апелянт) отримав від Банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів» (а. с. 13).

Вказані доводи скарги та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст.ст. 309 - 311 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: