У х в а л а

іменем україни

25 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Дьоміної О.О.,

Парінової І.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Ізмаїльської міської ради Одеської області, Виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Одеської області про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваною, визнання права власності на частину квартири, визнання договору довічного утримання недійсним, визнання права власності на квартиру, витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на нього, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат, пов'язаних з похованням та стягнення 3 % річних, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 25 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2001 року ОСОБА_2, яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, Ізмаїльської міської ради Одеської області, Виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Одеської області про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваною, визнання права власності на частину квартири, визнання договору довічного утримання недійсним, визнання права власності на квартиру, витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на нього, посилаючись на те, що з 1986 року позивач разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_3 та матір'ю ОСОБА_5 проживали у квартирі АДРЕСА_1, яка належала всій сім'ї та була зареєстрована на ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 28 листопада 1991 року. На цей час в квартирі знаходилося майно, належне позивачці та її матері на загальну суму 50 934 грн. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, після чого позивачці стало відомо, що 18 січня 2001 року ОСОБА_5 було складено договір довічного утримання з ОСОБА_4, яка проживала по сусідству з померлою, якій вона передала у власність квартиру АДРЕСА_1. ОСОБА_2 вказує, що даний договір довічного утримання не може бути визнаним дійсним та є незаконним з тих підстав, що ОСОБА_5 не мала права розпоряджатися їх спільною власністю без згоди ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Крім того, ОСОБА_5 тяжко хворіла невиліковним онкологічним захворюванням, пройшла інтенсивний курс хіміотерапії та наркотичними препаратами, у зв'язку з чим не могла розуміти суть складеного договору довічного утримання. Позивач просила зобов'язати відповідачку повернути майно загальною вартістю 50 934 грн, визнати договір довічного утримання недійсним, визнати за нею та ОСОБА_3 право власності на спірну квартир та стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 10 тис. грн.

У липні 2010 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про відшкодування витрат, пов'язаних з похованням та стягнення 3 % річних.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 лютого 2015 року, позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на рухоме майно, як спадщину, що залишилася після смерті її матері, а саме: на стінку меблеву, обідній стіл, 6 м'яких стільців, диван, два м'які крісла, журнальний стіл, 2 дерев'яні ліжка, 2 тумбочки прикроватні, тристворчату шафу, 3 навісні шафи, подвійну мийку, одностворчату тумбу, настільну лампу, 4 тумбочки дерев'яні, комплект вітальні, шерстяні килими розмірами 3x4, 2x3, 2x3, тюлеві гардини 4 штуки, посуд із різних приладів із трьох чайних сервізів, покривало, 3 напівшерстяні ковдри, 3 кришталеві вази, 3 подушки, постіль, рушник, 2 люстри, газову колонку, газову плиту, 2 килими на підлогу, підставку для посуду, котел, пральну машину «Малютка», які знаходяться у квартирі АДРЕСА_1 та попередньо на відповідальне зберігання ОСОБА_4 згідно акту опису та арешту майна від 28 лютого 2001 року.

Витребувано у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 стінку меблеву, обідній стіл, 6 штук стільців м'яких, диван, два м'які крісла, журнальний стіл, 2 дерев'яні ліжка, 2 тумбочки прикроватні, тристворчату шафу, 3 навісні шафи, подвійна мийка, одностворчата тумба, настільну лампу, 4 дерев'яні тумбочки, комплект вітальні, шерстяні килими розмірами 3x4, 2x3, 2x3, тюлеві гардини 4 штуки, посуд із різних приладів із трьох чайних сервізів, покривало, 3 напівшерстяні ковдри, 3 кришталеві вази, 3 подушки, постіль, рушник, 2 люстри, газову колонку, газову плиту, 2 килими на підлогу, підставку для посуду, котел, пральну машину «Малютка».

У решті позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволення позовних вимог, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та в цій частині ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимог.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням конкретних обставин справи з дотриманням норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень, та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 в особі ОСОБА_7 відхилити, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 25 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Дем'яносов

Судді: О.О. Дьоміна

І.К. Парінова