У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

5 серпня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Червинської М.Є.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О.,

Касьяна О.П., Писаної Т.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Вінницяобленерго», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - генеральний директор публічного акціонерного товариства «Вінницяобленерго» Касіч Юрій Петрович, про скасування наказів, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 9 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що з серпня 2011 року обіймав посаду директора структурної одиниці «Липовецькі електричні мережі» ПАТ «Вінницяобленерго». Наказом від 7 травня 2014 року № 105-к йому надана щорічна відпустка з 8 травня 2014 року по 27 червня 2014 року з наступним звільненням з роботи 1 липня 2014 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_187/ed_2014_10_26/pravo1/KD0001.html?pravo=1> України. Під час перебування у щорічній відпустці він хворів, що підтверджено листками непрацездатності, з 30 травня 2014 року по 27 червня 2014 року. 1 липня 2014 року він звернувся до відповідача із письмовою заявою про продовження щорічної відпустки у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю під час відпустки, але відповідач повідомив про припинення трудового договору з 1 липня 2014 року і відсутність підстав для продовження відпустки.

Посилаючись на незаконність відмови продовжити відпустку, просив, уточнивши позовні вимоги, скасувати наказ про звільнення з 1 липня 2014 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України, поновити його на посаді директора структурної одиниці «Липовецькі електричні мережі» ПАТ «Вінницяобленерго», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Крім цього, 22 травня 2014 року відповідачем видано наказ № 214 «Про результати перевірки колективного звернення та комплексної ревізії фінансово-господарської діяльності СО «Липовецькі ЕМ» ПАТ «Вінницяобленерго», відповідно до змісту якого за результатами перевірки (ревізії) встановлено перевищення ним службових повноважень, що призвело до заподіяння збитків товариству ПАТ «Вінницяобленерго». Посилаючись на те, що під час роботи він порушень посадових обов'язків не вчиняв та матеріальної шкоди (збитків) товариству не завдавав, вважає наказ № 214 від 22 травня 2014 року незаконним і просить його скасувати.

Такими рішеннями і діями відповідач заподіяв йому моральну шкоду, розмір грошового відшкодування якої визначений у сумі 100 000 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 9 лютого 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 порушено питання про скасування судових рішень з посиланням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права; просить ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що трудові відносини з позивачем припинені на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України - за угодою сторін - з 1 липня 2014 року та при такій домовленості договір припиняється у строк, визначений сторонами; відкликання заяви про звільнення з цієї підстави можливе лише за обопільною згодою обох сторін. Отже, перебування на лікарняному під час відпустки, яка надана з наступним звільненням працівника за п. 1 ст. 36 КЗпП України, не може бути підставою для задоволення позовних вимог про поновлення особи на роботі. Позовних вимог про зміну дати звільнення позивач не подавав.

Колегія суддів з висновками судів у частині відмови у задоволенні позову про поновлення на роботі погоджується.

За п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про відпустки», щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена в разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку.

У разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог статті 12 цього Закону.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним строковий трудовий договір, а роботодавець - не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП. При цьому строк припинення трудового договору за угодою сторін визначається працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Отже, при домовленості працівника і власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України, договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише за взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу і працівника (п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про судову практику розгляду судами трудових спорів»).

Судом встановлено і сторонами не заперечується, що 7 травня 2014 року ОСОБА_3 подав заяву про надання йому чергової щорічної відпустки тривалістю 49 календарних днів з наступним звільненням з 1 липня 2014 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

Наказом від 7 травня 2014 року № 105-к ОСОБА_3 надано щорічну відпустку з 8 травня 2014 року по 27 червня 2014 року з подальшим звільненням з роботи з 1 липня 2014 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_187/ed_2014_10_26/pravo1/KD0001.html?pravo=1>.

2 липня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до директора ПАТ «Вінницяобленерго» Касіча Ю.П. із заявою про продовження терміну щорічної відпустки у зв'язку з хворобою в період з 3 червня 2014 року по 27 червня 2014 року, що підтверджено листками непрацездатності.

Листом від 2 липня 2014 року № 19-4309 ПАТ «Вінницяобленерго» повідомило ОСОБА_3 про його звільнення з роботи 1 липня 2014 року за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_187/ed_2014_10_26/pravo1/KD0001.html?pravo=1> України згідно з наказом ПАТ «Вінницяобленерго» від 7 травня 2014 року №105-к.

Додатково листом від 3 липня 2014 року № 19-4340 відповідач повідомив ОСОБА_3 про те, що трудові відносини з ним припинено з 1 липня 2014 року, тому для розгляду заяви про продовження відпустки підстав немає. Також повідомлено, що грошова компенсація за невикористані 24 дні відпустки у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю перерахована на банківську карту.

Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_3 просив поновити його на роботі і позовні вимоги змінював лише в частині відшкодування моральної шкоди.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що на час подання заяви про продовження відпустки ОСОБА_3 був звільнений, тому підстав для продовження відпустки та поновлення його на роботі немає.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання незаконним наказу № 214 від 22 травня 2014 року «Про результати перевірки колективного звернення та комплексної ревізії фінансово-господарської діяльності СО «Липовецькі ЕМ» ПАТ «Вінницяобленерго», суди виходили з безпідставності позовних вимог, оскільки будь-яких правових наслідків для позивача наказ не створює, його права наказом не порушені і з наказом про звільнення він не пов'язаний.

Проте в цій частині судові рішення не відповідають вимогам ст. 212-214 ЦПК України і висновки судів є передчасними.

У п. 1 наказу від 22 травня 2014 року № 214 «Про результати перевірки колективного звернення та комплексної ревізії фінансово-господарської діяльності СО «Липовецькі ЕМ» ПАТ «Вінницяобленерго» зазначено, що за невиконання трудових обов'язків щодо здійснення ефективного керівництва виробничо-господарською, трудовою та фінансово-економічною діяльністю структурної одиниці, що призвело до нанесення збитків інтересам товариства, ОСОБА_3 заслуговує на дисциплінарне стягнення. З урахуванням його заяви про звільнення заходи дисциплінарного впливу до ОСОБА_3 не застосовані.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відтак, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Отже, право особи на звернення до суду з позовом про захист прав пов'язується з порушенням або можливим порушенням, невизнанням або оспорюванням саме її прав, свобод чи інтересів.

Обґрунтовуючи позов у цій частині, ОСОБА_5 оспорював факти, наведені у наказі, і вказував на їх недоведеність, проте таких обставин суди не перевірили.

З огляду на наведене, висновки суду першої та апеляційної інстанцій про безпідставність позовних вимог у частині скасування наказу «Про результати перевірки колективного звернення та комплексної ревізії фінансово-господарської діяльності СО «Липовецькі ЕМ» ПАТ «Вінницяобленерго» зроблені без встановлення наявності або відсутності обставин, якими обґрунтовані позовні вимоги, і без дослідження відповідних доказів, тобто висновки судів ґрунтуються на припущеннях, що є недопустимим (частина четверта статті 60 ЦПК України).

Відсутність у судових рішеннях належного обґрунтування відмови у позові у цій частині є порушенням вимоги частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції усупереч ст.ст. 212-214 ЦПК України, наведене до уваги не взяв, а апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку, доводів апеляційної скарги в цій частині належним чином не перевірив.

Так як заподіяння моральної шкоди позивач обґрунтовував, в тому числі, незаконністю вказаного наказу, судові рішення в частині стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди також підлягають скасуванню.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним і скасування наказу № 214 від 22 травня 2014 року та в частині відшкодування моральної шкоди судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому такі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 9 лютого 2015 року в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу № 214 від 22 травня 2014 року і в частині відшкодування моральної шкоди скасувати.

Справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 9 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є.Червинська
Судді: Т.П.Дербенцева С.О.Карпенко О.П.Касьян Т.О.Писана