Справа № 442/1489/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"13" березня 2015 р.

Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Дубеля Р.М.

при секретарі Півала І.М.

розглянувши у попередньому судовому засіданні в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Добрівлянської сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

в с т а н о в и в :

Позивачі звернулися до суду з позовом про визнання право власності на підставі набувальної давністі за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,6518 га з цільовим призначенням для обслуговування нежитлових будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивуючи тим, що вони, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 являються співвласниками нежитлової будівлі (будівля складу № 1) загальною площею 722 м.кв. за адресою АДРЕСА_1 та нежитлової будівлі (будівля складу № 2) загальною площею 1307,0 м.кв. за адресою АДРЕСА_2, згідно договорів купівлі-продажу нежитлових будівель. Даними будівлями вони разом вже користуються понад 16 років, а саме використовують ці приміщення для виготовлення піноблоків.

Ними було укладено нотаріальні договори купівлі-продажу нежитлових приміщень з головою ліквідаційної комісії сільськогосподарського ТзОВ «Мир» ОСОБА_3, згідно яких вони купили за 118 440 грн. нежитлові будівлі за адресою АДРЕСА_3. За даними нежитловими будівлями закріплена земельна ділянка площею 0,6518 га, за адресою АДРЕСА_1 згідно плану земельної ділянки виготовленого ФОП ОСОБА_4. КП Львівської обласної ради «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» виготовлено на нежитлові будівні АДРЕСА_3 технічні паспорти.

Відповідно до ст. 344 Цивільного кодексу України набувачеві достатньо володіти чужим майном із дотриманням вимог, встановлених законом.

Статтею 344 ч.1 Цивільного Кодексу України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито і безперервно володіти нерухомим майном (земельна ділянка), набуває право власності на це майно (набувальна давність). Згідно із ст.344 ч.4 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Частиною 1 статті 119 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або суду з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах розміру будівель на якій вони розміщенні.

Добросовісне користування земельною ділянкою - як правило полягає у тому, що користувач (володілець) земельної ділянки не знав або не усвідомлював чи не повинен був знати про незаконність (неправомірність) такого використання землі. Відкрите використання земельної ділянки - полягає у тому, що використання земельної ділянки здійснювалось відкрито, без приховування цього факту від третіх осіб чи органів державної влади або місцевого самоврядування. Безперервне використання - користування земельною ділянкою, до моменту звернення громадянина із клопотанням про передачу земельної ділянки на підставі набувальної давності, здійснювалось протягом усього часу її використання без перерв.

Відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на земельну ділянку - за змістом статті 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку, а право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону. Отже, документами, що свідчать про наявність у громадянина прав на земельну ділянку слід вважати відповідне рішення на право власності на земельну ділянку чи договір оренди землі.

Наявність у громадянина рішення щодо набуття права на земельну ділянку, практично позбавляє потреби повторного звернення особи до розпорядника земель (за винятком випадків, коли таке рішення потребує внесення змін або не може бути зреалізовано відповідно до положень чинного законодавства через свою невідповідність йому тощо). Окрім того, за змістом норми, саме рішення є результатом розгляду клопотання про передачу громадянину у власність або надання у користування земельної ділянки, а отже, реалізація положень статті 119 Земельного кодексу України завершується прийняттям рішення про набуття прав на земельну ділянку через давність користування, у зв'язку із чим, присутність відповідно рішення щодо набуття прав на землю може виключати необхідність застосування набувальної давності.

З огляду на викладене вище, вбачається, що інститут набувальної давності у земельному законодавстві поширюється лише на випадки фактичного володіння земельною ділянкою.

Термін володіння земельною ділянкою - строк володіння земельною ділянкою, згідно якого за положеннями статті 119 Земельного кодексу України виникає набувальна давність, повинен становити не менше 15 років. Використання земельної ділянки менш встановленого терміну може бути підставою для спростування виникнення давності користування земельною ділянкою у громадянина. Ми володіємо даною земельною ділянкою з 1999 року, тобто 16 років.

Отже, саме по собі здійснення добросовісного, відкритого та безперервного користування земельною ділянкою протягом строку набувальної давності не є єдиною та безпосередньою підставою для виникнення в особи права власності або права користування земельною ділянкою. Практично, давність користування землею є лише умовою для застосування інших передбачених способів набуття прав громадян на земельні ділянки через надання громадянину права на звернення із клопотанням до суду стосовно передачі у власність або надання у користування земельної ділянки.

Відповідно до частини 1 статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При цьому, зазначено, що право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Тому, у нормі статті 119 Земельного кодексу України законодавець здійснив лише спробу реалізувати «узаконення» існуючого використання землі, надаючи право особі на звернення до розпорядника земель. Тобто, набувальну давність можна розглядати, як своєрідну «амністію» для осіб, що здійснили малозначиме порушення земельного законодавства без відповідного умислу та вини.

Незважаючи на негативні моменти, слід констатувати і той факт, що набуття прав на земельну ділянку за давністю користування є самостійним способом виникнення права власності чи користування земельною ділянкою та при певному законодавчому удосконаленні існуючої норми стане ефективним способом реалізації прав на землю громадянами України.

Те, що позивачі користуються даною земельною ділянкою понад 15 років підтверджується наступними документами: договорами купівлі-продажу, технічними паспортами виданими Дрогобицьким МБТІ та ЕО, Дозвіл № 38 на початок роботи виробничого приміщення по виготовленню піно блоків, Договір страхування цивільної відповідальності власників майна, Ліцензійною угодою, Програмою технічного нагляду за сертифікованою системою, Протоколом № 29 сертифікованих випробувань, Акт про здачу-приймання робіт, протоколу погодження договірної ціни, договору на виконання проектно-пошукових робіт.

Позивачі в попереднє судове засідання не з'явилися, надіслали заяву про слухання справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують, просять позов задоволити.

Представник Добрівлянської сільської ради, просить справу слухати у його відсутності, з приводу задоволення позовних вимог покладається на думку суду, згідно поданої заяви, чим не заперечив проти їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

При цьому п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Позивачі довели факт набуття ними права власності за набувальною давністю, оскільки вони добросовісно і відкрито користується нерухомим майном на протязі більше 10 років, отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, таким чином суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, і є підстави для визнання права приватної власності за набувальною давністю за позивачами.

Відповідно до ст. 344 Цивільного кодексу України набувачеві достатньо володіти чужим майном із дотриманням вимог, встановлених законом.

Статтею 344 ч. 1 Цивільного Кодексу України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито і безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Згідно із ст.344 ч.4 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно насувається за рішенням суду.

Згідно статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В статті 328 ЦК України вказано, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 41 Конституції України обумовлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправне позбавлений права власності. Право приватної власності е непорушним. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України є визнання права. Узаконення самочинного будівництва необхідне їй для реалізації права власності, зокрема з метою здійснення законного володіння, користування та розпорядження своїм майном. Матеріалами справи встановлено, що позивачі понад 10 років користуються земельною ділянкою.

При таких обставинах суд приходить до висновку, що за позивачами слід визнати право власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 130, 174, 209, 212-215 ЦПК України, ст.328, 331, 344, п.п. 4, 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов задоволити.

Визнати на підставі набувальної давністі за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності (по ? ідеальної частини кожному) на земельну ділянку площею 0,6518 га з цільовим призначенням для обслуговування нежитлових будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк.

Суддя _______________