Справа № 2-280/11
Рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

15 липня 2015 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого одноособово судді Донцова Д.Ю.,

при секретарі судового засідання Громова А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними заповіту, договору довічного утримання та догляду і застосування наслідків його недійсності, визнання недійсними довіреностей, визнання права власності на квартиру, земельну ділянку, зобовязання повернути безпідставно набуту земельну ділянку, та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 30.01.2009 року звернулася до суду з позовом про визнання правочинів недійсними (т.1, а.с.3); 16.06.2009 року позивачем було подана змінена позовна заява (т.2, а.с.22); 21.09.2010 року позивачем подавалася заява про зміну позовних вимог (т.1, а.с.196); 17.05.2011 року представником позивачки адвокатом ОСОБА_4 подана заява про уточнення та зміну позовних вимог (т.3, а.с.250); 20.11.2013 року позивачем було подано уточнену позовну заяву (т.4, а.с.147); 09.06.2015 року представником позивачки ОСОБА_5 подано заяву про збільшення позовних вимог (т. 8 , а.с.102).

В заяві про збільшення позовних вимог від 09.06.2015 року, представник позивачки зазначає, що позивачка просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_6, посвідчений 15 серпня 2007 року ОСОБА_7 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №1659; визнати недійсними заповіт ОСОБА_6, посвідчений 12 грудня 2008 року ОСОБА_8 державним нотаріусом Шостої ОСОБА_9 державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №7-1575; визнати недійсною довіреність ОСОБА_6, посвідчену 12 грудня 2008 року ОСОБА_8 державним нотаріусом Шостої ОСОБА_9 державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №7-1576; визнати недійсною довіреність ОСОБА_6, посвідчену 24 березня 2009 року ОСОБА_8 державним нотаріусом Шостої ОСОБА_9 державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №7-415; визнати недійсним договір довічного утримання та догляду між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, посвідчений 13 травня 2009 року, ОСОБА_10 державним нотаріусом другої ОСОБА_9 державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №1-1085 та застосувати наслідки недійсності вказаного договору; визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом на 384/1000 частиини квартири №18 в будинку №40 по вул. Коблевська в місті Одесі після смерті матері ОСОБА_6; визнати недійсною довіреність ОСОБА_6, посвідчену 14 травня 2009 року ОСОБА_10 державним нотаріусом Другої ОСОБА_9 державної нотаріальної контори, зареєстровану в реєстрі за №1-1097; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, яка розташована за адресою: Одеська область, Комінтернівський район, село Крижанівка, СТ «Садовод», вул. Садова, земельна ділянка №14 між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений 14.05.2009 року ОСОБА_11 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №162; визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку, яка розташована за адресою: Одеська область, Комінтернівський район, село Крижанівка, СТ «Садовод», вул. Садова, земельна ділянка №14 після смерті матері ОСОБА_6; зобовязати ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 безпідставно набуту земельну ділянку, яка розташована за адресою: Одеська область, Комінтернівський район, село Крижанівка, СТ «Садовод», вул. Садова, земельна ділянка №14.

В зміненій позовній заяві від 16.06.2009 року, позивачка зазначає, що 02 червня 2009 року померла її мати ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 03.06.2009 року, і позивачка є єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті її матері, що підтверджується її свідоцтвом про народження, свідоцтвом про реєстрацію браку.

Після, смерті її матері, позивачка звернулась до нотаріальної контори з приводу прийняття спадщини, де вона дізналася про те, що 08 грудня 2008 року Шоста ОСОБА_9 державна нотаріальна контора посвідчила заповіт її матері ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2, а 12 травня 2009 року ОСОБА_9 нотаріальна контора посвідчила договір довічного утримання між ОСОБА_6 і ОСОБА_2, за яким ОСОБА_2 була непередана у власність 384/1000 частини квартири АДРЕСА_1. 14 травня 2009 року приватний нотаріус посвідчив договір дарування земельної ділянки, площею 0,030 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Комінтерновський район, територія Крижанівської сільської ради.

Довіреністю, що була нотаріально посвідчена 12 грудня 2008 року відповідач ОСОБА_2 був уповноважений вести судові справи ОСОБА_6 з усіма правами, наданими законом позивачу, відповідачу, третій особі, та представляти її інтереси в усіх державних органах та установах.

Довіреністю, що була нотаріально посвідчена 24 березня 2009 року, відповідач ОСОБА_2 був уповноважений представляти інтереси ОСОБА_6 в усіх державних, громадських, господарських та інших підприємствах, організаціях, установах незалежно від їх підпорядкування та форм власності, а також у відділі земельних ресурсів Комінтернівського району Одеської області, Одеському управлінні центру державного земельного кадастру, Комінтернівському БТІ з питань отримання документів для подальшого відчуження земельної ділянки, яка розташована за адресою: Одеська область, Комінтернівський район, село Крижанівка, садове товариство «Садовод», вулиця Садова, № 14 та належала матері позивачки.

В липні 2007 року мати позивачки перенесла інсульт, з приводу чого лікувалася у неврологічному відділенні центрального військового шпиталю. ОСОБА_6 був встановлений діагноз: менінгоенцефаліт, енцефалопатія III ступеню.

Позивач заявила, що вказані правочини не є вільним виявленням її матері, оскільки вона тривалий час страждала хронічним стійким психічним розладом і не була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Позивачка у своїх заявах і поясненнях вказувала, що волевиявлення ОСОБА_6 під час укладення оспорюваних правочинів не було вільним і не відповідало її внутрішній волі , і відповідно до ч.3 ст.203 , ч.1 ст.215 ЦПК України, оспорювані правочини є недійсними.

Пояснюючи свої вимоги, позивачка заявила, що до оспорюваних правочинів застосовна норма ч.1 ст. 225 ЦПК України, оскільки, за словами позивачки, ОСОБА_6 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Відповідач ОСОБА_2 09.09.2009 року подав зустрічний позов. (т.2, а.с.3)

В позові він заявив прохання ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні квартирою № 18, розташовану за адресою м. Одеса, вул. Коблевська, буд.40, та зобовязати відділ громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Приморського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області висилити без надання іншого житла громадянку ОСОБА_1

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що йому на праві власності на житло від 26 травня 2009 року, за реєстраційним витягом №27229979, належить квартира №18 розташована за адресою: м. Одеса, вул. Коблевська, буд. 40, загальною площею 49,27 кв.м.

02 червня 2009 року померла громадянка ОСОБА_6, про що свідчить свідоцтво про смерть серії 1- ЖД № 190036 від 03 червня 2009 року, за якою відповідно до договору про довічне утримання від 13 травня 2009 року ОСОБА_2 здійснював догляд.

ОСОБА_2 зазначив, що за життя громадянка ОСОБА_6 була інвалідом І групи та потребувала постійного стороннього догляду, що підтверджується медичною документацією: медичною справою ОСОБА_6 в Маліновський міжрайонній МСЕК, історією хвороби та інше.

ОСОБА_1 у вказаній кімнаті проживає до цього часу, та перешкоджає ОСОБА_2 користуватися його власністю.

ОСОБА_1 та її представник у судовому засіданні свої позовні вимоги до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтримали у повному обсязі, наполягали на їх задоволенні. Зустрічний позов ОСОБА_2 не визнали, заперечували проти його задоволення, вказуючи, що сама ОСОБА_1 є спадкоємцем своєї матері. ОСОБА_1, а ОСОБА_2 заволодів майном незаконно.

ОСОБА_2, його представник, та представник ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали, надали письмові заперечення, в яких вказали, що ОСОБА_6 психічними розладами не страждала, у психіатричних закладах не лікувалась, не зловживала алкогольними напоями, сама висловила бажання передати відповідачу ОСОБА_3 земельну ділянку за адресою Одеська область, Комінтернівський район, село Крижанівка, СТ «Садовод», вул. Садова, земельна ділянка №14, а відповідачу ОСОБА_2 своє нерухоме майно, розташоване за адресою АДРЕСА_2, після смерті, так як він доглядав за нею, забезпечував нормальні життєві умови, та допомагав їй. ОСОБА_2 та його представник, вимоги зустрічного позову підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник ОСОБА_3 під час судового засідання не заперечував проти задоволення вимог зустрічного позову ОСОБА_2

Суд, вислухавши пояснення сторін оголосивши та дослідивши матеріали справи, зясувавши всі суттєві обставини та перевіривши їх наданими доказами, прийшов до наступного. По справі сторонами було надано значна кількість документів, які містять відомості про медичний і втому числі психічний стан ОСОБА_6, за якими судом було призначено і проведено експертизу.

Судом встановлені наступні обставини, що підтверджуються відповідними доказами.

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, померла 02 червня 2009 року (т.1 а.с.53). Згідно свідоцтва про право власності на житло від 09 вересня 1994 року ОСОБА_6Д, була власником 384/1000 частин квартири АДРЕСА_3. Згідно Державного акту на право приватної власності на землю І-ОД № 075551 від 07 червня 1996 року ОСОБА_6 була власником земельної ділянки, площею 0,030га, розташованої за адресою: Одеська область, Комінтернівський район, село Крижанівка, садове товариство «Садовод», вул. Садова, № 14 (т.1, а.с.9).

13 травня 2009 року друга ОСОБА_9 державна нотаріальна контора посвідчила дві заяви щодо статусу квартири та договір довічного утримання та догляду між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, за яким у власність ОСОБА_2 передані 384/1000 частини квартири АДРЕСА_4. Зазначені заяви та договір довічного утримання та догляду, які виконані від імені ОСОБА_6, підписані ОСОБА_12 від імені ОСОБА_6Д, (т.3, а.с.91-92).

14 травня 2009 року приватний нотаріус Комінтернівського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_11 посвідчила договір дарування земельної ділянки, розташованої в Комінтернівському районі Одеської області, село Крижанівка, садове товариство «Садовод», вулиця Садова, 14, яка належала ОСОБА_6 на праві приватної власності та передана у власність ОСОБА_3. Договір дарування ОСОБА_6 не підписаний, а підписаний від її імені ОСОБА_2 на підставі довіреності від 14 травня 2009 року. Вказаною довіреністю ОСОБА_2 мав уповноважений від імені і в інтересах ОСОБА_6 здійснення правочинів щодо земельної ділянки розташованої в Комінтернівському районі Одеської області, село Крижанівка, садове товариство «Садовод», вулиця Садова, 14, підписана така довіреність була ОСОБА_12 від імені ОСОБА_6 (т.1, а.с.189)

Відповідно до ч.4 ст. 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2009 року була призначена посмертна комісійна судово-психіатрична експертиза щодо встановлення психічного стану ОСОБА_6Д.(т.1, а.с.129; т.1 а.с.154)

Приморським районним судом міста ОСОБА_11 18.02.2013 року було постановлено рішення, за яким позовні вимоги ОСОБА_1, були задоволені, в позові ОСОБА_2 було відмовлено (т.4, а.с.203). Апеляційний суд Одеської області своєю ухвалою від 23.05.2013 року залишив рішення Приморського районного суду міста ОСОБА_11 в силі (т.4, а.с.320). Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ ухвалою від 25.09.2013 року скасував рішення Приморського районного суду міста ОСОБА_11 від 18.02.2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23.05.2013 року, і справу було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки, висновок експертизи від 13.04.2010 року не містить категоричний висновок, що ОСОБА_6 в момент складення спірних правочинів, а саме: 12 грудня 2008 року, 13-14 травня 2009 року, 24 березня 2009 року, не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, ч.2 статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. (т. 5, а.с. 54).

В новому розгляді справи, від ОСОБА_1 надійшло клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи (т. 7, а.с. 110), відповідачі проти клопотання не заперечували і подали запитання, які необхідно поставити на дослідження по даній експертизі перед експертами. Одночасно, ОСОБА_2 та його представник, який також є представником відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_13 подали клопотання про проведення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи (т. 7, а.с. 95), ОСОБА_1 проти проведення вказаної експертизи заперечувала.

Відповідно до ч.1 ст. 145 ЦПК України, призначення експертизи є обов'язковим за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Відповідно до ч.1 ст. 148 ЦПК України , комісійна експертиза проводиться не менш як двома експертами одного напряму знань.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.149 ЦПК України, комплексна експертиза проводиться не менш як двома експертами різних галузей знань або різних напрямів у межах однієї галузі знань. Загальний висновок роблять експерти, компетентні в оцінці отриманих результатів і формулюванні єдиного висновку. У разі виникнення розбіжностей між експертами висновки оформлюються відповідно до частини другої статті 148 цього Кодексу.

Судом ухвалою від 18.07.2015 року клопотання ОСОБА_1 було задоволено і призначено по справі судово-психіатрична експертиза (т. 7, а.с. 139). Також ухвалою від 18.07.2015 року, було задоволено клопотання ОСОБА_2, його представник, який також є представником відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_13, і призначено комплексну судову психолого-психіатричну експертизу (т. 7, а.с. 145).

За ухвалою про призначення судово-психіатричної експертизи перед експертами поставлено питання

- Страждала ОСОБА_6, 24 листопада 1931 народження, психічним захворюванням або яким-небудь іншим розладом психічної діяльності, якщо так, то з якого часу?

- Чи могла ОСОБА_6, 24 листопада 1931 народження, за своїм психічним станом, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними 12 грудня 2008?Чи могла ОСОБА_6, 24 листопада 1931 народження, за своїм психічним станом, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними 15 серпня 2007?

- Чи могла ОСОБА_6, 24 листопада 1931 народження, за своїм психічним станом, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними 24 березня 2009?

- Чи могла ОСОБА_6, 24 листопада 1931 народження, за своїм психічним станом, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними 13-14 травня 2009 року?

Призначена судом за клопотання ОСОБА_1 експертиза, була проведена експертною комісією 05.02.2015 року і складено висновок судово-психіатричного експерта №52 (т. 8 а.с. 53). Досліджуючи і оцінюючи висновок експертів №52, суд встановив, що раніше ОСОБА_6, психічними захворюваннями не страждала, на обліку у психіатра не перебувала, відомостей про можливу спадкової психічної патології немає. Клінічні прояви розлади психіки у підекспертного ОСОБА_6, повністю відповідає клінічним критеріям по МКБ-10 «Органічному емоційно-лабильному розладу» (стор.10 висновку №52).

Факт зловживання ОСОБА_6 алкоголем, не підтверджується в медичній документації, їй не проводилося наркологічне огляд, фахівці з поліклініки, які часто відвідували ОСОБА_6 на дому, то ж не відзначають факт алкогольного сп'яніння її. Тому достовірно стверджувати про наявність або відсутності в тій чи іншій мірі алкогольної залежності у ОСОБА_6, не представляється можливим. Напередодні підписання заповіту №1695 від 15.08.2007 р, ОСОБА_6, була виписана з 411 госпіталю, де проходила лікування з приводу ГПМК, при виписці оглянута психіатром, який зробив висновок: «без психічних розладів». Приватний нотаріус ОСОБА_7, який посвідчує дану угоду, особистість і дієздатність ОСОБА_6, підтвердив.12.12.2008 р., ОСОБА_6, в присутності державного нотаріуса ОСОБА_8, який і встановив особу ОСОБА_6, і перевірив її дієздатність, підписала заповіт №7-1575. Безпосередньо в зазначений день ОСОБА_6, лікар не оглядалася. 24.03.2009 року ОСОБА_6 власноруч підписує довіреність №7-415, державний нотаріус ОСОБА_8 встановивши особу і перевіривши дієздатність, запевняє дану довіреність.

Згідно ксерокопії виписного епікризу №404 з Одеського обласного госпіталю інвалідів, ОСОБА_6, з 14.03.2009 року по 06.04.2009 року перебувала на лікуванні та обстеженні в терапевтичному відділенні. Напередодні надходження в госпіталь 06.03.2009 року оглядалася терапевтом на дому, із запису лікаря в амбулаторній карті: стан хворої дещо покращився. Описи скарг з боку психічного стану немає. У виписному епікризі: у скаргах, анамнезі, лікуванні, посилань на психічні порушення у ОСОБА_6 не виявлено. Як випливає з медичної документації - записів дільничного терапевта на дому і виписного епікризу в період з 06.03.2009 року по 08.04.2009 року, ОСОБА_6 неодноразово оглядали лікарі і даних про наявність у неї будь-яких значимих психічних відхилень не виявлено.

13.05.2009 року державний нотаріус ОСОБА_10 завіряє договір довічного утримання №1-1084. У зв'язку з хворобою ОСОБА_6, за її особистим проханням, в її присутності, на дому, і в прісутності нотаріуса даний договір підписав ОСОБА_14, при цьому особистість ОСОБА_6, встановлена ??і дієздатність перевірено. Факт хвороби ОСОБА_6 підтверджений записами невропатолога в амбулаторній карті від 28.05.2009р., де лікар вказує на те, що з кінця квітня - початку травня 2009р. у ОСОБА_6, посилилася слабкість в правих кінцівках, в результаті чого вона не могла самостійно підписати договір. 14.05.2009 р, тим же державним нотаріусом і також на прохання ОСОБА_6, була підписана довіреність №1-1097, особистість ОСОБА_6, також була встановлена ??і дієздатність перевірено. (стор.11 висновку №52)

Таким чином, за наявними даними медичної документації, виражених психічних розладів у вигляді деменції (недоумства), розладів свідомості, маячних синдромів, а також психічних порушень, які суттєво могли вплинути на здатність ОСОБА_6, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, в період з 28.04.2009р, за 28.05.2009р, не виявлено.

Відповідно до висновок судово-психіатричного експерта №52 комісія експертів-психіатрів пришла за до висновку, що ОСОБА_6, 24.11.1931р.н., в період життя з 23.08.2007р, до своєї смерті 02.06.2009р, страждала органічним емоційно-лабільним розладом (F06.6 по МКБ-10), що не позбавляло її можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати. Суд вимагає встановити психічний стан підекспертної саме в момент укладення спірних правових актів. Керуючись ст.3 Закону України «Про психіатричну допомогу», згідно з якою кожна особа вважається таким, що не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах і в порядку, передбаченому Законом. Виходячи з вищевикладеного, з вказаних вище принципів експертної оцінки, сукупного аналізу представлених в матеріалах цивільної справи та медичної документації фактів, судово-психіатрична експертна комісія дійшла висновку, що під час складання правових актів: 15.08.2007р., 12.12.2008р., 24.03.2009р., 13.05.2009р., 14.05.2009р., ОСОБА_6, 24.11.1931р.н., яким-небудь хронічним стійким психічним розладом не страждала, в будь-якому часовому стані, при якому внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих явищ тимчасово не могла б розуміти значення своїх дій або не могла б керувати ними, чи не перебувала, тому усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. (стор.12 висновку №52)

Відповіді експертів судово-психіатричної експертизи, за висновком №52, яка була призначена за клопотанням позивача ОСОБА_1 (т.8, ст. 65), на кожне з поставлених судом питань наступні: 1. ОСОБА_6, 24 листопада 1931 народження, в період життя з 23.08.2007 р, до своєї смерті 02.06.2009 р, страждала органічним емоційно-лабільним розладом, що не позбавляло її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати. 2. ОСОБА_6, 24 листопада 1931 народження, за своїм психічним станом 12 грудня 2008 року, могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. 3. ОСОБА_6, 24 листопада 1931 народження, за своїм психічним станом, 15 серпня 2007 року, могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. 4. ОСОБА_6, 24 листопада 1931 народження, за своїм психічним станом, 24 березня 2009, могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. 5. ОСОБА_6, 24 листопада 1931 народження, за своїм психічним станом, 13-14 травня 2009 року, могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Комплексну судову психолого-психіатричну експертизу по справі було проведено 05.02.2015 року комісією експертів-психіатрів та експерта-психолога, якими було складено висновок судово-психіатричного експерта №53 (т. 8, а.с.53).

Перед експертами були поставлено перелік питань: Чи могла ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, за своїм станом, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час вчинення правочинів: заповіту № 7-1575 від 12.12.2008р., договору довічного утримання №1-1084 від 13.05.2009р., довіреності №1-1097 від 14.05.2009р.? Чи було вільним і чи відповідало її внутрішньому стану волевиявлення ОСОБА_6, 24.1 1.1931 р.н., під час здійснення правочинів: заповіту № 7-1575 від 12.12.2008р., договору довічного утримання № 1-1084 від 13.05.2009р., довіреності №1-1097 від 14.05.2009р.?

Досліджуючи і оцінюючи висновок експертів №53, суд встановив наступні обставини:

Вперше ОСОБА_6 потрапила в поле зору психіатра з 28.06.07 р, коли лікувалася в військово-медичному шпиталі, де проходила курс стаціонарного лікування з приводу гострого порушення мозкового кровообігу (ГПМК), і на тлі цього захворювання у неї розвинулися психічні розлади. Надалі, після проведеного курсу лікування відзначалося явне поліпшення наявної патології, і хвора була виписана зстаціонару без психічних розладів і без рекомендацій про подальшому спостереженні у психіатра. (стор.9 висновку №53)

За життя ОСОБА_6, вперше була оглянута психіатром на дому 23.08.2007р. за направленням дільничного терапевта і за заявою ОСОБА_15, від 23.08.2007 р, не в зв'язку зі скаргами на стан психічного здоров'я , а у зв'язку з проходженням МСЕК для оформлення групи інвалідності після перенесеного 28.06.2007р. гострого порушення мозкового кровообігу (ГПМК). Огляд психіатра від 23.11.2007р.; терапевта 08.11.2007р., 12.02.2008р. - Стан хворої був стабільним, яких-небудь розладів психіки не вказано. В об'єктивному статусі вказівок на труднощі в контакті, дезорієнтацію та інші психічні розлади, лікар не вказує. У справі відсутні відомості, які б вказували на нездатність ОСОБА_6 до усвідомлення і регуляції своїх дій при здійсненні угоди під впливом різного роду факторів, психічних станів, помилки щодо природи правочину. Дії ОСОБА_6 в досліджуваній ситуації були цілеспрямовані, супроводжувалися адекватним контролем і прогнозом, усвідомленням змісту укладеної угоди, відповідали логіці сімейної ситуації. ОСОБА_6 була здатна приймати усвідомлені, транзитивні (з урахуванням всіх необхідних умов) рішення. Аналіз ситуації здійснення угоди не виявив впливу якого-небудь помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з іншою, збігу тяжких обставин, т.зв. «Пороку волі», який в юриспруденції позначає неповноцінність вольової регуляції правозначного акту, нездатність суб'єкта усвідомлювати значення скоєних дій та керувати ними. У досліджуваній ситуації ОСОБА_6 не виявляла жодних ознак порушення вольової свідомої саморегуляції, яке має двоякий характер: воно відбувається або як невідповідність волі (мети) волевиявленню, її зовнішньому вираженню, або як неадекватне формування самої мети - психічної моделі бажаного результату. В даному випадку воля (мета) ОСОБА_6 - скласти заповіт на людину, яка надає їй реальну допомогу у важкій життєвій ситуації, цілком відповідала і співпадала з волевиявленням, її зовнішнім вираженням. Умови формування мети також носили цілком адекватний характер і були обумовлені сімейною ситуацією. Таким чином, немає підстав вважати, що ОСОБА_6 на період складання заповіту 12.12.2008р. страждала яким-небудь психічним розладом і була нездатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. прогнозувати їх наслідки. 13.05.2009р, державний нотаріус ОСОБА_10, завіряє договір довічного утримання №1-1084. У зв'язку з хворобою ОСОБА_6, за її особистим проханням, в її присутності, і в присутності нотаріуса даний договір підписав ОСОБА_14, при цьому особистість ОСОБА_6, Встановлена ??і дієздатність перевірено. Факт хвороби підекспертного підтверджений записами невропатолога в амбулаторній карті від 28.05.2009р, де лікар вказує на те, що з кінця квітня - початку травня 2009р. у ОСОБА_6, посилилася слабкість в правих кінцівках, в результаті чого вона не могла самостійно підписати договір. 14.05.2009р., тим же державним нотаріусом і також на прохання ОСОБА_6, була підписана довіреність №1-1097, особистість ОСОБА_6, також була встановлена ??і дієздатність перевірено.Немає підстав вважати, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 під час скоєння правових актів: заповіту №7-1575 від 12.12.2008р.; договору довічного утримання №1-1084 від 13.05.2009р.; довіреності № 1-1097 від 14.05.2009р., була під впливом будь-яких або чиїхось сторонніх впливів, або виявляла порок волі. (стор.10-11 висновку №53)

ОСОБА_6 психічними захворюваннями не страждала, на обліку у психіатра не перебувала, відомостей про можливу спадкової психічної патології немає.

Таким чином, зіставляючи і аналізуючи дані медичної документації ОСОБА_6, без належного спостереження динаміки, одноосібно, після одноразового огляду і повторного - через вісім місяців, без підтвердження при стаціонарному обстеженні, діагноз: «хронічний маячний розлад» у ОСОБА_6, не знаходить підтвердження. Факт зловживання ОСОБА_6 алкоголем, не підтверджується в медичній документації, їй не проводилося наркологічне огляд, фахівці з поліклініки, які часто відвідували ОСОБА_6 на дому, теж не відзначають факт алкогольного сп'яніння підекспертного. Тому достовірно стверджувати про наявність або відсутність в тій чи іншій мірі алкогольної залежності у ОСОБА_6 не представляється можливим.

Факт хвороби ОСОБА_6 підтверджений записами невропатолога в амбулаторній карті від 28.05.2009 року, де лікар вказує на те, що з кінця квітня - початку травня 2009 року у ОСОБА_6, посилилася слабкість в правих кінцівках, в результаті чого вона не могла самостійно підписати договір. 14.05.2009 року державним нотаріусом і також на прохання ОСОБА_6, була підписана довіреність №1-1097, особистість ОСОБА_6, також була встановлена ??і дієздатність перевірено. Таким чином, за наявними даними медичної документації, виражених психічних розладів у вигляді деменції (недоумства), розладів свідомості, маячних синдромів, а також психічних порушень, які істотно могли вплинути на здатність ОСОБА_6, усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними в період з 28.04.2009 року, за 28.05.2009 року, не виявлено.

Експертами взято до уваги, що раніше, 13.04.2010 року, стосовно ОСОБА_6 проводилася посмертна СПЕ (акт №325), згідно з яким експертна комісія прийшла до висновку, що ОСОБА_6, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.09.2013 року, вказав: «Виносячи рішення, суд першої інстанції не врахував, що для визнання правового акта недійсним необхідна наявність того факту, що особа саме в момент складання спірних правових актів не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Проте суди не звернули уваги, що висновок експертизи не містить категоричного висновку про те, що ОСОБА_6, в момент складання спірних правових актів, а саме: 12.12.2008 року, 13-14 травня 2009 року, 24 березня 2009 року, не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними». В результаті чого за минулий період, у даній справі, був зібраний максимально можливий обсяг додаткових матеріалів, судом були уточнені і конкретизовані питання, поставлені перед експертами-психіатрами, і був змінений склад експертної комісії. А так само був змінений вид експертизи з посмертної судово-психіатричної на комплексну посмертну судову психолого-психіатричну експертизу.

Комісія експертів-психіатрів комплексної судової психолого-психіатричної експертизи прийшла до висновку, що ОСОБА_6. 24.11.1931р.н., в період життя з 23.08.2007 року, до своєї смерті 02.06.2009 року, страждала органічним емоційно-лабільним розладом, що не позбавляло її можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати. На вимогу суду встановити психічний стан підекспертної саме в момент укладення спірних правочинів, керуючись ст.3 Закону України «Про психіатричну допомогу», згідно з якою кожна особа вважається таколю, що не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах і в порядку, передбачених Законом, судово-психіатрична експертна комісія дійшла висновку, що під час вчинення правочинів: 15.08.2007 р., 12.12.2008 р., 24.03.2009 р., 13.05.2009 р., 14.05.2009 р., ОСОБА_6, 24.11.1931р.н., яким-небудь хронічним стійким психічним розладом не страждала, в будь-якому часовому стані, при якому внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих явищ тимчасово не могла б розуміти значення своїх дій або не могла б керувати ними, чи не перебувала, тому усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Відповіді на кожне з поставлених перед експертами комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, призначеної за клопотанням відповідачів, питань: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, в період життя з 23.08.2007 року, до своєї смерті 02.06.2009 року, страждала органічним емоційно-лабільним розладом, що не позбавляло її можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати. За своїм психічним станом вона могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час вчинення правочинів: заповіту № 7-1575 від 12.12.2008 р., договору довічного утримання № 1-1084 від 13.05.2009 р., довіреності №1-1097 від 14.05.2009 р.; ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 під час вчинення правочинів: заповіту №7-1575 від 12.12.2008 р.; договору довічного утримання №1-1084 від 13.05.2009р.; довіреності № 1-1097 від 14.05.2009 р.

14 травня 2009 року нотаріусом було посвідчено договір дарування земельної ділянки, підписаний від імені ОСОБА_6 ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3.

У відповідності до частини 1 ст. 131 ЗК України громадяни мають право набувати власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та іншіх цивільно - правових угод.

У відповідності до ч. 2 ст. 131 ЗК України укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог Земельного кодексу України.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови, які визначені законом як істотні, або є необхідними для договорів даного виду. Відсутність згоди сторін щодо будь-якої з істотних умов договору стає наслідком його не укладеності.

Згідно із ч. 1 ст. 132 ЗК України угоди про перехід права власності на земельну ділянку укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються.

Після смерті ОСОБА_6, на підставі договору довічного утримання та догляду зареєстрований в реєстрі за №1-1085, посвідчений 13 травня 2009 року, державним нотаріусом другої ОСОБА_9 державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 став власником 384/1000 частин квартири АДРЕСА_5.

Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ч.1 ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частина 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в мажах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 3 статті 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1, 3 ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд дослідив, копію пояснень ОСОБА_6 від 15.12.2008 року, записані з її слів лейтенантом міліції Портофранківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_16, які взяті у процесі розгляду матеріалів ЖРЗПЗ № 6220 від 19.08.2009 року по заяві ОСОБА_1 У зазначених поясненнях ОСОБА_6 повідомила, що її донька, ОСОБА_1 на протязі 1,5 років після перенесеної ОСОБА_6 хвороби, не цікавиться станом її здоровя, не допомагає ні в якій формі та ні в якому вигляді. Із зазначених пояснень вбачається, що саме ОСОБА_2 оказував ОСОБА_6 матеріальну, медичну допомогу та доглядав за нею, та будь-яких дій, направлених на заволодіння її майном ОСОБА_2 не вчиняв.

Суд взяв до уваги заяву ОСОБА_6 від 03.09.2008 року до Комінтернівського районного суду Одеської області про закриття провадження у справі № 2-2918/08 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи ОСОБА_6. Зі змісту зазначеної заяви, підписаної особисто померлою ОСОБА_6 вбачається, що ОСОБА_2 ніяких перешкод ОСОБА_6 у користуванні її майном не чинив, а свою дочку, яка опікується лише прийняттям спадщини, ще за життя своєї матері, вона, ОСОБА_6, бачити не бажає.

Суд приходить до висновку, що показання свідків по даній справі не можуть бути належними доказами по справі, оскільки жоден із свідків не був присутній під час вчинення правочинів. Пояснення ОСОБА_1 та свідчення свідків, що ОСОБА_2 споював ОСОБА_6, суд не бере до уваги, оскільки позивачка є зацікавленою стороною в результаті справи, жодний з свідків не зазначав, що особисто бачив як ОСОБА_2 приносив ОСОБА_6 спиртні напої та споював її, вони лише підтверджували, що ОСОБА_6 інколи на свята могла випити.

Факт, що ОСОБА_6 не зловживала спиртними напоями підтверджується довідкою з КУ «ОСОБА_9 обласний наркологічний диспансер» від 23.03.2012 року № 793, наданої на адвокатський запит ОСОБА_17 та копія якої міститься у матеріалах справи, згідно з якою, ОСОБА_6 на обліку не значиться.

Відповідно до ст. 44 Закону України «Про нотаріат» під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь.

Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону (крім посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними.

Право нотаріуса самостійно встановлювати дієздатність особи закріплено також п. 14 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Міністерством юстиції України 03.03.2004 року за № 20/5, яка була чинна на момент вчинення правочинів (далі Інструкція).

Згідно з п. 39 Інструкції, при посвідченні правочинів нотаріус з'ясовує обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які є учасниками правочинів (стаття 44 Закону України «Про нотаріат», виходячи з того, що цивільною дієздатністю фізичної особи визнається її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та відповідати в разі їх невиконання.

Законом право перевірки дієздатності громадян при вчиненні нотаріальних дій покладено на нотаріуса, який вчиняє зазначені дії, та у разі сумнівів щодо обсягу дієздатності фізичної особи нотаріус має право витребувати довідки, підтверджуючі дієздатність фізичної особи.

В даному випадку, при посвідченні оспорюваних правочинів нотаріусами було сім раз засвідчено дієздатність ОСОБА_6 Оскільки жодним з нотаріусів не було вчинено дій, передбачених у разі виникнення сумніву щодо дієздатності фізичної особи ст. 44 Закону України «Про нотаріат», п. 39 Інструкції, то можна зробити висновок, що ОСОБА_6 на момент вчинення нотаріальних дій була дієздатною та усвідомлювання нею значення, змісту, правових наслідків цієї дії не визивало у нотаріуса будь яких сумнівів. Зазначене було також підтверджено в судовому засіданні державним нотаріусом ОСОБА_10.

Відповідно до п. 31 Інструкції, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: вчинення такої дії суперечить законодавству України , а саме у випадках, якщо у нотаріуса є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень.

Суд приходить до висновку, що у нотаріусів не виникало сумнів стосовно того, що ОСОБА_6 усвідомлює значення, зміст, правові наслідки своїх дій та, що на неї не вчиняється тиск, чи що вона в установленому порядку визнана недієздатною, оскільки нотаріусами не було відмовлено ОСОБА_6 у вчиненні нотаріальних дій по укладені нею оспорюваних правочинів.

Можливість підписання нотаріально посвідчуваних правочинів іншою особою від імені сторони правочину, прямо передбачена законом. Відповідно до п. 4 ст. 207 ЦК України, ч. 3 ст. 45 Закону України «Про нотаріат», якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено.

В п. 11 договору довічного утримання та догляду від 13.05.2009 року зазначено, що договір підписаний іншою особою в звязку з особистим проханням ОСОБА_6 через її хворобу.

Таким чином, з зазначеного слідує, що можливість підписання нотаріальних документів іншою особою прямо передбачено Законом, нотаріуси наділені повноваженнями самостійно визначати обсяг цивільної дієздатності фізичної особи.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про нотаріат» нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органів місцевого самоврядування, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 55, 60, 65, 66, 70-73, 85, 93 і 103 цього Закону, та інших випадків, передбачених законодавством України.

Згідно з ч. 4 ст. 55 зазначеного Закону, посвідчення правочинів щодо відчуження, іпотеки житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, а також правочинів щодо відчуження, застави транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін відповідного правочину.

Сторонами договору довічного утримання та догляду від 13.05.2009 року є ОСОБА_6Д, місце реєстрації якої - АДРЕСА_6, та ОСОБА_2, місце реєстрації якого - АДРЕСА_7. Обслуговування громадян, що мешкають по вул. Маразліївській в м. Одесі здійснюється Другою ОДНК.

Суд встановив, що земельна ділянка, яка розташована за адресою: Одеська область, Комінтернівський р-н, село Крижанівка, садове товариство «Садовод», вулиця Садова, № 14, знаходиться у відповідачки ОСОБА_3П, на підставі договору дарування.

Відповідно до абзацу 2 ч.1. ст. 638. ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору - відповідно до змісту договору дарування предмет договору визначено; умови, що визначені законом як істотні - на момент укладення договору дарування, законами не було визначено наявність кадастрового номеру як істотну умову договору дарування, окрім ч.6 ст.120 ЗК, де говорилось, що істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти; умови, що є необхідними для договорів даного виду - договір дарування як вид, який розкрито в главі 55 ЦК україни, за станом на момент вчинення оспорюваного договору дарування, не встановлено , що для договорів даного виду, є необхідним наявність кадастрового номеру земельної ділянки, також відсутні відповідні будь-які відсильні норми; умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди - сторонами за договором Дарування визначено як дарувальника ОСОБА_6, від імені якої діяв її представник ОСОБА_2, і як обдаровувану ОСОБА_3. Жодна зі сторін чи їх представників до укладення, під час укладення, чи після укладення договору дарування не заявляла жодних умов, щодо яких додатково необхідно було досягти згоди.

Статтею 132 ЗК України передбачено наявність в цивільно-правових угодах кадастрового номеру на земельну ділянку, але ця умова визначена як істотна, в ст.120 ЗК України, для земельних ділянок, які відчужуються з обєктом нерухомості, розміщеного на даній земельній ділянці.

Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Відповідно до ч.2 ст. 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку посвідчується цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою, або свідоцтвом про право на спадщину.

На даний момент має правовстановлюючий документ на земельну ділянку лише ОСОБА_3. А право на спадкування, в даному проваджені, оспорюється позивачем, як можливим спадкоємцем за законом, та відповідачем ОСОБА_2 - як спадкоємцем за заповітом, і вони не мають документа, який посвідчував їхнього права на земельну ділянку, і не являються власниками даної земельної ділянки.

Судом вважає обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1

Згідно до ст. 316 ЦК України право власності є правом на майно, яке особа здійснює відповідно до закону і по своїй волі незалежно від волі інших сторін. Зміст права власності визначений ст. 317 ЦК України, відповідно до якого, власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.

Будь-хто інший, окрім ОСОБА_2, не має законних прав на володіння або користування квартирою № 18, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Коблевська, 40, оскільки ОСОБА_2 є єдиним власником зазначеної квартири, та особи, що мешкають у спірній квартирі не мають законної реєстрації у ній. Знаходження сторонніх осіб у квартирі мельника О.О. обмежує його права в здійсненні права власності.

Суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 стосовно зобовязати відділ громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Приморського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області висилити без надання іншого житла громадянку ОСОБА_1 не мають підстав.

Відповідно до ч.1 Положення про Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, затвердженого постановою КМУ № 844 від 14.06.2014 року, відділ громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Приморського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області являється територіальним відділом Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб.

Відповідно до ч.3 Положення про Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, затвердженого постановою КМУ № 844 від 14.06.2014 року, відділ громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Приморського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області не має повноважень по виселенню фізичних осіб з місця їх проживання.

За постановою КМУ «Про ліквідацію урядових органів» №346 від 28.03.2011 року, Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ліквідовано.

Дослідивши надані сторонами докази, суд прийшов до висновку, що відсутні підстави стверджувати що не були додержані вимоги, встановлені ч.3 ст. 203 ЦК України, в момент укладання оспорюваних правочинів:

-заповіт ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за №1659, посвідчений 15 серпня 2007 року приватним нотаріусом ОСОБА_7 Одеського міського нотаріального округу;

-заповіт ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за №7-1575, посвідчений 12 грудня 2008 року державним нотаріусом ОСОБА_8 Шостої ОСОБА_9 державної нотаріальної контори;

-довіреність, посвідчена Шостою одеською державною нотаріальною конторою 12 грудня 2008 року, яка зареєстрована в реєстрі за № 7-1576 від імені ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_2;

-довіреність, посвідчена Шостою одеською державною нотаріальною конторою 24 березня 2009 року, яка зареєстрована в реєстрі за № 7-415 від імені ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_2;

-довіреність, посвідчена Другою одеською державною нотаріальною конторою 14 травня 2009 року, яка зареєстрована в реєстрі за № 1-1097 від імені ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_2, та підписана ОСОБА_12 від імені ОСОБА_6,

-договір довічного утримання та догляду між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, зареєстрований в реєстрі за №1-1085, посвідчений 13 травня 2009 року, державним нотаріусом ОСОБА_10 другої ОСОБА_9 державної нотаріальної контори;

-визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, яка розташована за адресою: Одеська область, Комінтернівський район, село Крижанівка, СТ «Садовод», вул. Садова, земельна ділянка №14, між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений 14.05.2009 року ОСОБА_11 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №162.

Суд не встановив підстав для визнання права власності ОСОБА_1 в порядку спадкоємства за законом або за заповітом після смерті матері ОСОБА_6 на 384/1000 частин квартири АДРЕСА_4.

Суд не встановив підстав для визнання за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом або за законом на земельну ділянку, яка розташована за адресою: Одеська область, Комінтернівський район, село Крижанівка, СТ «Садовод», вул. Садова, земельна ділянка №14 після смерті її матері ОСОБА_6.

Суд не встановив підстав для зобовязання ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 земельну ділянку, яка розташована за адресою: Одеська область, Комінтернівський район, село Крижанівка, СТ «Садовод», вул. Садова, земельна ділянка №14.

Керуючись ст.ст.203, 215, 225, 321, 638, 640, 1223, ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-61, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними заповіту, договору довічного утримання та догляду і застосування наслідків його недійсності, визнання недійсними довіреностей, визнання права власності на квартиру, земельну ділянку, зобовязання повернути безпідставно набуту земельну ділянку - відмовити.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкоди у користуванні власністю та виселення - задовольнити частково.

Зобовязати ОСОБА_1 виселитись і не чинити дій, які перешкоджають ОСОБА_2 користуватися 384/1000 частин квартири АДРЕСА_5.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя

15.07.2015