Справа № 461/3027/15 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/783/6632/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Іванової О.О.

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Виконавчого комітету Львівської міської ради, з участю третьої особи Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки", про визнання незаконним розпорядження голови Галицької районної адміністрації, визнання незаконним розпорядження виконавчого комітету Львівської міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, усунення перешкод у користуванні приміщенням, -

встановила:

В березні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4, Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Виконавчого комітету Львівської міської ради, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила визнати Розпорядження голови Галицької районної адміністрації Львівської міської ради «Про передачу квартир у власність громадян» від 12.02.1997 року № 128, в частині передачі у власність ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1, загальною площею 44,90 кв.м. незаконним; визнати Розпорядження виконавчого комітету Львівської міської ради від 14.02.1997р. № 096 «Про затвердження розпорядження голови Галицької районної адміністрації «Про передачу квартир у власність громадян» від 12.02.1997 року № 128 в частині передачі у власність ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 загальною площею 44,90 кв.м. незаконним; визнати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 14.02.1997р. (реєстраційний № 25139), що видане ОСОБА_4 недійсним; зобов'язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні горищем будинку АДРЕСА_1 шляхом демонтажу дверей на вході до горища у будинку та звільнення коридору до горища, що знаходиться між сходовою кліткою та приміщенням горища (що в технічному паспорті позначено як приміщення коридору 10-1 площею 8,3 кв.м.).

В обґрунтування вимог покликалась на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_2. Її квартира знаходиться на четвертому поверсі будинку, який в цілому складається з чотирьох поверхів та мезоніну, який і є горищем будинку. Вихід на горище влаштований з окремої сходової клітки у будинку з вулиці (з внутрішнього двору будинку). Відповідач володіє на праві власності квартирою №10, яка знаходиться на поверсі горища (мезоніні). Вхід у її квартиру влаштований з коридору, який веде на горище будинку. Однак, відповідач поставила двері на вході до горища, чим створила перешкоди у користуванні горищем мешканцям будинку. Крім цього, поставивши двері відповідач захопила частину приміщення, що належить до горища, тим самим збільшивши свою площу квартири, а саме зайняла частину сходової клітки площею 6,30 кв.м. та коридор до горища довжиною 3,40 м. Згідно свідоцтва про право власності на квартиру №10 від 14.02.1997р. коридор, через який можливий вхід на горище будинку, перебуває у приватній власності відповідача. Вказує на те, що частина приміщення, що перейшла у власність відповідача шляхом приватизації, на підставі розпорядження голови Галицької районної адміністрації, є єдиним входом на горище будинку і відповідно не могла бути передана у власність одного квартиронаймача. Передача у приватну власність єдиного доступу до горища є також порушенням будівельних норм та правил, оскільки у випадку пожежі, затоплення, тощо - доступу до частини горища, що залишалась у власності всіх решта мешканців будинку, просто немає. Враховуючи наведене, просила позов задовольнити в повному обсязі.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 серпня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6, Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Виконавчого комітету Львівської міської ради, з участю третьої особи Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки", про визнання незаконним розпорядження голови Галицької районної адміністрації, визнання незаконним розпорядження виконавчого комітету Львівської міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, усунення перешкод у користуванні приміщенням - відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржила представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає, що таке ухвалене з порушенням вимог матеріального права, встановлені судом обставини не були доведені при розгляді справи.

Стверджує, що жодними матеріалами інвентаризаційної справи будинку не підтверджено того факту, що відповідачу і тим більше родині ОСОБА_4, була передана у користування квартира АДРЕСА_1, зокрема доказів того, що площа коридору 8,3 кв.м. була передана відповідачу у користування до приватизації 1997 року, матеріали справи не містять, при цьому таку площу на момент приватизації незаконно включено до загальної площі квартири.

Крім цього зазначає, що приміщення 10-1 є прохідним до горища будинку, тому не може бути ізольованим приміщенням, разом з цим, суд встановив, що вихід на горище можливий лише через єдиний існуючий вхід, що знаходиться у квартирі відповідача, тому вважає, що передача квартири НОМЕР_1 відповідачу у приватну власність з врахуванням коридору 10-1 загальною площею 8,3 кв.м. відбулась із порушенням ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду».

Звертає увагу на те, що наявними у матеріалах справи доказами, актами ЖЕКу, поясненнями районної адміністрації, виконавчого комітету підтверджується, що приміщення, яке розташоване над квартирою позивача є горищем, таке є вільним, нікому не передавалося у власність, відтак ним мають право користуватись усі мешканці будинку.

Вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував у даному спорі рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року та «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.03.2003 року, оскільки в обох випадках держава в особі відповідних органів намагалась втрутитись у право власності на майно, яким мирно володіла фізична особа, внаслідок допущених раніше помилок цих органів. Однією із ключових обставин прийняття таких рішень була необізнаність обох сторін - і держави, і набувача прав - про наявність будь-яких перешкод, які б могли вплинути на законність прийнятого рішення.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 серпня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, а також пояснення відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скаргивідсутні виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що відповідач ОСОБА_4, зважаючи на об'єктивні обставини, надає можливість доступу до власного помешкання для проходу до мезоніну, що не може обумовлювати зміну правого статусу такого помешкання (квартири НОМЕР_1) та/або позбавляти останню права власності на таку квартиру повністю чи частково.

Крім цього вказав, що жодних доказів на порушення норм закону при набутті права власності на квартиру НОМЕР_1 відповідачем, позивач не наводить та не обґрунтовує свої вимоги які дозволяють позбавити ОСОБА_4 її власності, а відтак, такі твердження позивача є голослівними і необґрунтованими.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів виходить із наступного.

Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст. 13, 41 Конституції України).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_2 належить на праві спільної часткової власності 1/2 квартира АДРЕСА_2, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 13955308 від 21.03.2007 року (а.с. 6).

В свою чергу, відповідачу ОСОБА_4, згідно свідоцтва про право власності на квартиру №Г-13434 від 14.02.1997 року, належить у будинку по АДРЕСА_1, загальною площею 44,9 кв.м. (а.с. 37).

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що зазначена квартира надана родині відповідача в користування у 1940-х роках, в подальшому приватизована ОСОБА_4 згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» у 1997 році.

Під час розгляду апеляційної скарги відповідач ОСОБА_4 надала для огляду оригінал ордеру № 528 від 04.10.1973 року, виданого на підставі рішення виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих від 25.09.1973 року № 823, на ім»я ОСОБА_7 на вселення у квартиру АДРЕСА_1. В ордері вказано загальну житлову площу квартири 19,9 кв.м.

Відтак, колегія суддів, надаючи оцінку доказам у справі, погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що квартира відповідача у її теперішньому складі надана в користування родині ОСОБА_4 із моменту їх заселення, що підтверджується поверховими планами у матеріалах інвентарної справи будинку АДРЕСА_1 за 1958 рік, 1967 рік, 1980 рік, які зокрема містять графічні матеріали із визначенням саме такої конфігурації квартири, яка складалася з тих же приміщень, у т.ч. з коридором 10-1, який відноситься до квартири, а не є коридором загального користування будинку (інвентарна справа, сторінки 10, 55).

В свою чергу, як вбачається з технічного паспорта на квартиру НОМЕР_1, на даний час така складається з однієї кімнати (приміщення 10-3 на поверховому плані), кухні (приміщення 10-2), вбиральні (приміщення 10-4) та коридору (приміщення 10-1) (а.с. 24).

Згідно із ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

З наведеного слідує, що об'єкт нерухомого майна в будинку по АДРЕСА_1, який належить на праві приватної власності ОСОБА_4, є за своєю природою помешканням, призначеним для проживання громадян, яке окрім цього, повинно бути ізольованим, тобто, відокремленим від інших об'єктів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

В свою чергу, рішенням Конституційного Суду України від 02.03.2004 року № 4-рп/2004 передбачено, що допоміжні приміщення передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об"єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього чи інше.

Враховуючи те, що приміщення 10-1 квартири АДРЕСА_1, є складовою частиною квартири, а не допоміжним приміщенням будинку, тому відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про визнання незаконним розпорядження голови Галицької районної адміністрації ЛМР «Про передачу квартир у власність громадян» від 12.02.1997 року № 128, в частині передачі у власність ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1, загальною площею 44,90 кв.м., а також і у задоволенні інших позовних вимог, які є похідними від першої.

Згідно із ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відтак, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_4 вправі на власний розсуд здійснювати право власності щодо належного їй майна, в тому числі квартири АДРЕСА_1, відтак визначати порядок користування нею, умови й порядок доступу до такого об'єкта сторонніх осіб.

Разом з цим, судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що в будинку АДРЕСА_1 дійсно наявне приміщення мезоніну, яке не надане нікому у власність та є суміжним із квартирою НОМЕР_1 та використовується як допоміжне приміщення будинку для виконання окремих експлуатаційних робіт.

На даний час у будинку № 5 не облаштовано окремого доступу до такого приміщення мезоніну, тому відповідач ОСОБА_4 зважаючи на зазначене, за власною волею надає в разі потреби можливість проходу через свою квартиру до мезоніну, оскільки її квартира є суміжною з ним (знаходиться на одному рівні) і містить вхід, що закривається дверима та знаходиться в коридорі квартири (у приміщенні 10-1).

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що факт надання відповідачем іншим особам можливості доступу до власного помешкання для проходу до мезоніну, не може слугувати підставою для зміни правого статусу такого помешкання (квартири НОМЕР_1) чи позбавляти останню права власності на таку квартиру повністю чи частково.

В свою чергу, у суду першої інстанції не було необхідності застосовувати у даному спорі рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року та «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.03.2003 року, оскільки під час розгляду справи судом не встановлено порушень державних органів під час приватизації відповідачем ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин