Справа № 0907/7066/2012
Провадження № 22-ц/779/1183/2015
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С.О.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Вакарук В.М., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Драганчук У.М.,

з участю сторін та їх представників,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 01 квітня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 01 квітня 2015 року задоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки в праві на квартиру АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3на користь ОСОБА_2 823 грн судового збору, 833 грн за оплату судової експертизи, 666,66 грн за оплату послуг правового характеру.

В іншій частині позову і судових витрат відмовлено.

ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на дане рішення, в якій зазначає, що з даним рішенням не погоджується, оскільки судом неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи.

Суд не провів поділ майна враховуючи, що в резолютивній частині рішення вказано лише про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 квартири, а інша 1/2 частина квартири і решта майна, яке підлягало поділу не значиться.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 15.10.2014 року вказано, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що частка майна одного з подружжя може бути збільшена, якщо з ним проживають непрацездатні повнолітні син, дочка, та за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 06.12.2013р. в користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти з відповідача в сумі 600 грн. щомісячно на утримання дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка навчається та проводити стягнення до 30 червня 2015року.

В судовому засідання ОСОБА_3 представив довідку відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського МУЮ № 70550 від 22.12.2014р. про те, що загальна його переплата по аліментах станом на 01.12.2014р. становить 1200грн. Оскільки це не відповідало дійсності, в зв'язку з чим вона звернулася за роз'ясненнями до ВДВС і 17.02.2015р. мені надана відповідь про те, що при видачі вищевказаної довідки були допущені помилки, тому її слід вважати недійсною.

Згідно довідки-розрахунку №950 від 28.01.2015р. відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції заборгованість ОСОБА_3 по аліментах по виконавчому листу №344/17588/2013 станом на 01.01.2015р. становить 8.400грн.

Розмір аліментів не тільки є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дочки, а взагалі аліменти чи будь-які кошти від ОСОБА_3 на утримання дитини ним не надаються, тому суд повинен був взяти до уваги дані докази.

Судом не дано ніякої оцінки обставині на яку я посилалася як на підставу збільшення частки в нерухомому майні подружжя. Зокрема те, що в даний час дочка проживає разом з ОСОБА_2 на квартирі в знайомих, оскільки ОСОБА_3 чинить перешкоди в користуванні їх спільною квартирою.

Дитина продовжує навчатися в медичному коледжі Івано-Франківського національного медичного університету денної контрактної форми навчання та є студенткою ІУ курсу, що стверджується довідкою навчального закладу №1462 від 01.12.2014р.?

Вважає, що доказами які підтверджують її право на збільшення частки в спільному майні, є необхідність проводити лікування дочки ОСОБА_4, згідно медичної документації.

При вказаних обставинах рішення суду підлягає до скасування.

Судом не проведено поділ рухомого майна, тому апелянтка просила при ухваленні рішення виділити їй у власність: кухонну стінку вартістю 10.000 грн., дитячий спальний набір - вартістю 15.000 грн., холодильник «Атлант» - вартістю 4.500 грн., плиту газову - 3000 грн., пральну машинку „Сіменс" - 5000 грн. на загальну суму 37.500 грн.

Відповідачу ОСОБА_3 виділити у власність спальний набір вартістю - 30.000 грн., м'який куток з 2 кріслами вартістю 10.000 грн., дубовий журнальний столик вартістю 3.000 грн., телевізор вартістю 8.000 грн., кухонний комбайн - вартістю 1.000 грн. на загальну суму 52.000 грн.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити її позов шляхом передачі у власність 2/3 частин спірної квартири вартістю 198.000 грн. та рухомого майна на суму 37.500грн. Решту спільного майна залишити відповідачу.

ОСОБА_3 на рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу в якій зазначає, що постановляючи оскаржуване рішення, судом зроблено невірний висновок про те, що отримані ОСОБА_3 кошти, згідно договору позики від 10.02.2001р. використані виключно на власний розсуд, а не на купівлю спірної квартири, оскільки п. 3 договору купівлі - продажу квартири її продаж вчинено за 25 589,00 грн., в той час як у позику отримано у розмірі 35 000,00 дол. США.

Необхідно звернути увагу суду на те, що з метою збереження сім'ї та забезпечення належними житловими умовами, 10.02.2001р. між відповідачем та фізичною особою ОСОБА_5 було укладено договір безвідсоткової позики на загальну суму 35 000 дол. США. (в еквіваленті до національної валюти згідно офіційного курсу НБУ станом на лютий 2001р. - 190 067,00 грн. з розрахунку 1 USD = 5,4305 грн.) та термін повернення позики до 10.02.2007р. Факт отримання коштів підтверджується розпискою від 10.02.2001р., копія якої міститься у матеріалах справи.

За вказані кошти ОСОБА_6 було не тільки придбано трикімнатну квартиру за 25 598,00 грн. (згідно договору купівлі - продажу, посвідченого 24.05.2001р. приватним нотаріусом Івано-Франківського MHO ОСОБА_7, реєстровий № 0602), але і було закуплено будівельні матеріали та зроблено ремонт (копії підтверджуючих товарних чеків та накладних містяться у матеріалах справи) на загальну суму 155 594,24 грн. Після проведення ремонту у 2002 році відповідач разом із позивачкою розпочали жити у купленій спірній квартирі.

10.02.2007 року закінчувався термін договору позики, однак через сімейні обставини відповідач не зміг зібрати необхідної суми для повернення позики, у зв'язку із чим 08.02.2007р. між відповідачем та ОСОБА_5 було укладено додатковий договір до договору позики, яким продовжили строк його дії до 10.02.2012р. та встановили плату за користування позиченими коштами на рівні 5 % річних.

Необхідно звернути увагу на те що, за час перебування у шлюбі, ОСОБА_3 повернуто 2 000 дол. США та проводилась систематична сплата відсотків в кінці кожного року включно, включно із 2011 роком, що підтверджується відповідною розпискою, яка міститься у матеріалах справи.

Невірним на думку відповідача є також посилання суду на те, що останнім не доведено про наявність достатніх правових підстав для покладення на позивачку обов'язків за договором позики від 10.02.2001р. у зв'язку із відсутністю судових спорів щодо стягнення із ОСОБА_8 J1.M. заборгованості за вказаним договором.

Не можливо також погодитись із прийнятими судом поясненнями ОСОБА_2 про те, що отримані ОСОБА_3 в якості позики кошти не були отримані подружжям у зв'язку із тим, що ОСОБА_2 не була стороною договору позики, не знала про його існування тому, що не надавала згоди на його укладення.

Посилання позивачки на те що кошти за договором позики використані не в інтересах сім'ї з підстав відсутності її згоди на укладення такого договору, є надуманими.

Просить, рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у поділі боргових зобов'язань за договором позики від 10.02.2001р. та ухвалити нове рішення, яким передати ОСОБА_2 частину зобов'язань, що випливають із договору позики від 10.02.2001р. укладеного між ним та ОСОБА_5 у розмірі пропорційному її частці у квартирі АДРЕСА_2.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційних скарг з наступних підстав.

Судом встановлено, що 21.02.2011 року рішенням Івано-Франківського міського суду розірвано шлюб сторін, укладений в жовтні 1994 року. Відповідно до свідоцтва про народження 22.08.1995 року у сторін народилась донька ОСОБА_4.

24.05.2001 р. ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_3.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру заборон і відчуження об`єктів нерухомого майна № 36012575 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_3, належну ОСОБА_3.

Висновком експерта встановлено, що варіанти поділу спірної квартири відсутні і можливо визначити лише вартість квартири та її часток в грошовому еквіваленті (а.с. 55,56 т.1).

Відповідно до довідки МСЕК донька сторін є інвалідом 3 групи.

Відповідач в суді стверджував,що квартиру було придбано в шлюбі із позивачкою, але при виділенні часток в праві на квартиру вважає, що повинно бути відступлено від презумпції рівності часток у зв`язку із тим, що ним було отримано позику на придбання квартири.

Відповідно до договору позики від 10.02.2001 р. відповідач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_5 уклали договір, на підставі якого відповідач отримав позику в сумі 35000 доларів США для купівлі спірної квартири та її ремонту.

Даним доводам відповідача суд першої інстанції дав належну правову оцінку, вказавши, що грошові кошти, які він отримав від третьої особи надійшли у власність відповідача, які він використав на власний розсуд.

Відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу від 24.05.2001 р. продаж спірної квартири вчинено за 25589 гривень, а сума позики значно перевищує суму договору купівлі-продажу.

ОСОБА_2 в суді ствердила, що вона не була повідомлена відповідачем про укладення ним договору позики, не давала згоду на його укладення, не приймала на себе зобов`язань за договором позики. Навпаки, квартира була куплена за спільні кошти їх батьків і жодних позичених коштів не залучалося. ОСОБА_3 в суді не заявляв позову про зобов`язання позивачки за договором позики, надання їй прав чи вимог про покладення на неї обов`язків за вказаним договором, стягнення грошових коштів з позивачки за договором позики.

Суд встановив, що правових підстав для покладення на позивачку обов`язків відповідача за договором позики відповідач перед судом не довів.

Щодо спору про розподіл рухомого майна у спірній квартирі, то суд першої інстанції встановив, що будь-яких доказів придбання сторонами невизначених меблів і техніки позивач суду не надав. Надані копії платіжних документів не є документами про придбання спірних речей, індивідуальні ознаки яких жодним чином не визначені в позові і в поясненнях позивача суду. Отже, перед судом не доведено, що сторони взагалі придбавали невизначені індивідуальними ознаками меблі і техніку, на які позивачка просила визнати право власності.

Позивачка ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на 1/2 частки на меблів і побутову техніку, яку, як вона вважає, повинна перебувати в спірній квартирі.

Однак, нею не доведено обставини існування спірних меблів і побутової техніки, місця їх перебування на даний час, утримання спірного майна відповідачем, а тому суд прийшов до правильного висновку, що відсутні правові підстави для визнання права власності на річ, визначену індивідуальними ознаками щодо якої відсутні докази її фізичного існування та утримання відповідачем. З такими висновками погоджується і суд апеляційної інстанції.

В суді кожна сторона просила про відступлення від принципу рівності часток в спірній квартирі на її користь. Разом з цим право власності позивачки на спірну квартиру відповідачем не заперечувалось. Спір виник між сторонами щодо їх часток у відповідному праві за їх проханнями щодо відступу від презумпції рівності часток подружжя.

Відповідно до п. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Проте, відповідач, який користується належною правовою допомогою, не подав суду належним чином оформленого зустрічного позову про відступлення від рівності часток на користь відповідача. Тому вони не надали суду компетенцію на вирішення спору за поясненням відповідача щодо визнання за ним права власності на 4/5 квартири.

Відповідно до п. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

В ст. 60 СК України вказано, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Тому для відступу від принципу рівності часток позивачка мала б довести, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, а не про окремого її члена, при цьому позивачці необхідно було довести, що відповідач мав можливість виконати відповідний обов`язок.

Донька сторін є інвалідом третьої групи, отже її працездатність обмежена лише частково, а не повністю.

Крім того, суд обґрунтовано в рішенні зазначив, що не є правовою підставою для відступу від принципу рівності часток заборгованість по аліментах, оскільки така заборгованість є динамічною, її розмір зменшується або збільшується залежно від її оплати відповідачем. В свою чергу стягнення заборгованості по аліментах здійснюється на основі рішення суду про їх присудження та розрахунку державного виконавця і така заборгованість по аліментах підлягає стягненню в порядку, передбаченому в Закону України "Про виконавче провадження".

Так само не є правовою підставою для відступу від принципу рівності часток вимога позивача до відповідача про компенсацію додаткових витрат на утримання членів сім`ї.

В п. 3 ст. 70 СК України вказано, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

В ухвалі Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ від 15.10.2014 р. зазначено, що судом першої інстанції не звернуто увагу на те, що частка майна одного з подружжя може бути збільшена, якщо з ним проживають непрацездатні повнолітні син, донька. Та за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У звязку з цим слід було суду зясувати питання про те, чи отримує повнолітня донька сторін аліменти та чи є їх розмір недостатнім для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до п. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Судом першої інстанції на виконання вимог даної ухвали встановлено, що суду не надано доказу проживання доньки сторін з позивачкою, в позові вказано, що донька проживає з відповідачем. Також, з огляду на вищенаведене, суд не знайшов підстав вважати, що донька сторін не отримує належної матеріальної допомоги від батьків для забезпечення лікування та фізичного і духовного розвитку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд прийшов до правильного висновку, що при відсутності правових підстав для відступу від принципу рівності часток у майні подружжя, за кожним з подружжя слід визнати право власності на ? частку у житловому приміщенні, а в решті позовних вимог відмовити.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України між сторонами розподілено документально підтверджені судові витрати.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення судом першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 307,308,313-315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 01 квітня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_9

ОСОБА_8