16 лютого 2015 року м. Дніпропетровськ
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Мовчан Д.В. при секретарі Волкобоєвої А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради, про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, -
ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Територіальної громади міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради, про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом.
Таким чином, у зв'язку з вищевикладеним, позивач змушений звернутися до суду та прости суд визнати за ним, ОСОБА_1, право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.
В судове засідання, призначене для розгляду справи по суті, позивач не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Представник відповідача - 1 - Дніпропетровської міської ради у судове засідання, яке було призначене для розгляду справи по суті не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяв чи клопотань від неї не надходило.
Представник третьої особи - Комунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просить суд розглядати справу за його відсутності та відмовити в задоволені позовних вимог.
У відповідності до ч.4 ст. 169 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочну форму розгляду справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, знаходить позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з огляду на нижчевикладене.
Так, судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 на праві власності належала земельна ділянка АДРЕСА_1, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 156113, виданого 13.06.2007 року Дніпропетровським міським управлінням земельних ресурсів на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 27.09.2006 року за № 1561 (а.с.11). Земельна ділянка площею 0, 0521 гектарів, була передана спадкодавцю для садівництва.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, про що підтверджуються свідоцтвом про смерть від 06 липня 2013 року серії НОМЕР_1, виданого Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис в Книзі реєстрації смертей № 4659.
У відповідності до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа має звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Згідно з п. 3 гл. 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/ 5 (далі - Порядок) нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальних дій, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій та з інших підстав.
Судом встановлено, що позивач звернувся до нотаріальної контори із відповідною заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, однак 19.08.2014 року органом нотаріату письмово було відмовлено позивачеві у видачі такого свідоцтва про право на спадщину за законом, та рекомендовано звернутись до суду (а.с.8). Інших спадкоємців, які б претендували на спірну земельну ділянку, судом не встановлено.
Таким чином, суд доходить висновку, що в даному випадку у позивача відсутні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, а відтак її цивільне право підлягає захисту у судовому порядку.
Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.
Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до вимог статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
З аналізу наведених норм матеріального закону вбачається, що право власності спадкодавця на нерухоме майно є саме тим правом, яке переходить спадкоємцеві в разі відкриття спадщини, однак до спадкоємця може перейти право тільки на те майно, яке належало спадкодавцеві на підставі діючого законодавства.
У відповідності до ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
Суб'єктами права власності на землю є: городяни та юридичні особи - на землі приватної власності (ст.. 80 ЗК України).
Згідно із ч. 1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами.
Згідно ч. 1 ст. 126 ЗК України (в редакції чинній на момент вчинення правочину), право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ст.1225 ЦК України та ст.131 ЗК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.
Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Та виходячи із змісту наведеної норми і відповідно до встановлених у даній справі обставин несправедливість процедури щодо реєстрації права власності на нерухоме майно не може обмежувати права власника.
Тобто теза щодо того, що право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна не можуть бути вирішальними, оскільки вказана правова норма, яка була чинною на момент виникнення спірних відносин, не мала обмежень у часі щодо її застосування, тобто законом не був обмежений строк у період якого особа повинна була скористуватися своїм правом щодо державної реєстрації отриманого нею відповідно до вимог ч. 1,3 ст. 1296 ЦК України, ч. 5 ст. 1268 ЦК України права власності на земельну ділянку.
Окрім цього, відповідно до п. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно.
На думку суду, момент визнання певного речового права не можна ототожнювати із моментом виникнення такого права на річ.
Суд зауважує, що відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (вересень 2008 року), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.
З наведеного вбачається, що право власності, що набуте на відповідне нерухоме майно до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» набувається в порядку, який існував на час його набуття, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення
За таких підстав та наведених вимог матеріального закону, суд доходить висновку про те, що вказане спадкове майно у вигляді земельної ділянки загальною площею 0,0991 гагектарів яка розташована за адресою: яка розташована у АДРЕСА_1 входить до складу спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_3, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, у зв'язку з чим за позивачем слід визнати право власності на вказаний об'єкт нерухомого майна.
Також на підставі ст. 88 ЦПК України на користь позивача з відповідача Територіальної громади міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської радислід стягнути судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 850 грн. 60 коп.
На підставі викладеного, ст.ст. 16, 1216, 1217, 1218, 1225, 1268, 1297, 1299 ЦК України, ст. ст. 78, 81, 125, 126, 131 ЗК України, ст.ст. 2, 10, 11, 57-60, 88, 130, 174, 212-215, 218 ЦПК України, суд -
1. Позов ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради, про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, - задовольнити.
2. Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.
3. Стягнути з Територіальної громади міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_1 понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 850 (вісімсот п'ятдесят) грн. 60 коп.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10-ти днів з дня отримання його копії.
Позивач має право оскаржувати заочне рішення до Апеляційного суду Дніпропетровської області, шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська.
Суддя: Д.В. Мовчан