Дата документу 12.10.2015
Справа № 501/4328/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2015 року Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Пушкарського Д.В.,

при секретарі Тимко М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Іллічівська Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: КП «Іллічівське бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсними, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння та виселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: КП «Іллічівське бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння -

ВСТАНОВИВ:

До Іллічівського міського суду Одеської області звернулась ОСОБА_1 з позовом, в якому просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 21 вересня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений ОСОБА_6, приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 3252. Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, на її користь. Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3. Припинити право власності ОСОБА_3 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2. Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, в порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_7. Зобовязати ОСОБА_3 звільнити квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та передати її ОСОБА_1. Стягнути солідарно з відповідачів, ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплаченні судові витрати згідно квитанцій.

02 вересня 2015 року ОСОБА_4 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: КП «Іллічівське бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_5. Просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, в порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_7. Також просив суд витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та зобовязати ОСОБА_3 звільнити квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та передати її ОСОБА_1 та ОСОБА_4.

Представник ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, проти позовних вимог ОСОБА_4 не заперечував.

Позивач за зустрічним позовом, ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, подав заяву, в якій просив суд розглядати справу без його участі.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилися, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином. Заперечення проти позову не подали. Повідомлень про причини неявки від відповідачів не надійшло.

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, повідомлення про причини неявки суду не надав.

Представник третьої особи КП «Іллічівське бюро технічної інвентаризації» в судове засідання не зявився, до початку розгляду справи подав суду заяву про слухання справи за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісні позовні вимоги та зустрічні позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, а тому первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов слід задовольнити в повному обсязі.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, є племінницею ОСОБА_7, померлої 18.05.2009 року (тобто померла була рідною сестрою її матері), та після її смерті стала спадкоємицею її майна. Так, відповідно до ч.3 ст.1266 ЦК України, племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Після смерті ОСОБА_7 18.05.2009 року, ОСОБА_1 у строк встановлений ст.1270 ЦК України, а саме 15.06.2009 року, подала в Іллічівську міську державну контору Одеської області заяву про прийняття спадкового майна та яка була отримана 01.07.2009 року, що стало підставою для початку спадкової справи № 304/2009.

Іншим спадкоємцем ОСОБА_7 є ОСОБА_4, який 06.10.2009 року подав в Іллічівську міську державну контору Одеської області заяву про прийняття спадкового майна та яка була отримана 14.10.2009 року

Тобто з моменту прийняття спадщини, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 набули усі права, які належали на момент відкриття спадщини ОСОБА_7 згідно ст.1268 ч. 5 ЦК України. Але в отриманні свідоцтва про право спадщину їм було відмовлено в звязку з тим, що при житті її тітка, ОСОБА_7 не зареєструвала в БТІ м. Іллічівська Свідоцтво про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, внаслідок чого БТІ м. Іллічівська не підтвердило факт наявності нерухомого майна у померлої ОСОБА_7 на запит державного нотаріуса.

Лише 09.04.2014 року ОСОБА_1 було отримане повідомлення від Іллічівської міської державної контори Одеської області про неможливість видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом. Було розяснено про необхідність звернення до суду за визнанням права власності на спадкове майно.

Для представлення її законних інтересів щодо оформлення права власності на спадщину, узаконення самовільно збудованих будівель та отримання держаного акту на земельну ділянку за адресою: Одеська обл., с. Малодолинське, пров. Гвардійський, буд. 8 (на час смерті ОСОБА_7 буд. №13), позивач, ОСОБА_1 15.06.2009 року надала ОСОБА_5, який був квартирантом ОСОБА_7, довіреність на ведення справ від її імені. Однак оформити право власності на належне їй спадкове майно вона не змогла, оскільки ОСОБА_5, без її відома, 22.10.2009 року визнав через суд за собою право власності на будинок з ділянкою, а згодом, 04.01.2011 року і на квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 25.04.2012 року рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04.01.2011 року по цивільній справі №2-545/11 за позовом ОСОБА_5 до виконавчого комітету Іллічівської міської ради про визнання договору дійсним та визнання права власності на квартиру, було скасовано. В задоволені позову ОСОБА_5 до виконавчого комітету Іллічівської міської ради про визнання договору дійсним, визнання права власності на квартиру та скасування свідоцтва про право власності відмовлено.

За таких обставин суд дійшов висновку, що у ОСОБА_5 взагалі не було жодних законних підстав розпоряджатися вищевказаною квартирою, оскільки вищезазначений договір довічного утримання не мав законної сили, вважається неукладеним та не породжував у сторін прав та обовязків (п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Суд звертає увагу, що усі вищевказані обставини були досліджені та встановлені рішенням Апеляційного суду Одеської області від 25.04.2012 року, що набрало законної сили, та відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не потребують доказування.

Але, як згодом стало відомо ОСОБА_1, ОСОБА_5 подарував квартиру за адресою: АДРЕСА_2, громадянину ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 22 липня 2011 року, посвідченого ОСОБА_8, приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 4308.

Як було зазначено, ОСОБА_5 не мав законних підстав розпоряджатись квартирою померлої ОСОБА_7, зокрема відчужувати її іншим особам, оскільки рішенням Апеляційного суду Одеської області від 25.04.2012 року в задоволені позову ОСОБА_5 до виконавчого комітету Іллічівської міської ради про визнання договору дійсним, визнання права власності на квартиру та скасування свідоцтва про право власності було відмовлено, тобто відпала законна підстава, на якій ОСОБА_5 набув право власності на квартиру та відчужив її.

Відповідно до ч.3 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 10.04.2014 року визнано недійсним договір дарування від 22 липня 2011 року квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за № 4308.

Листом від 24.11.2008 року Верховний Суд України в Узагальненні «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте законодавець не встановлює прямої заборони для визнання недійсним правочину наступного за недійсним.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Право власності ОСОБА_7 на оспорювану квартиру підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 11.11.1993 року №1313 (яке на момент відкриття спадщини не було зареєстровано в БТІ), а позивачі, ОСОБА_1 та ОСОБА_4, як законні спадкоємці за правом представлення, вважають данні обставини достатніми для визнання за ними права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та відповідно мають право вимагати витребування майна у добросовісного набувача, яке він набув за договором купівлі-продажу.

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (стаття 19 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Так, за положеннями ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, то добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. А згідно п. 2 ч. 3 ст. 1212 ЦК України, дані вимоги застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння.

Стаття 387 ЦК України встановлює, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. 388 ЦК України добросовісним вважається придбання майна не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту лише шляхом задоволення віндикаційного позову про витребування майна від добросовісного набувача

Проте, ст. 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Зі змісту вказаної статті слідує, що право на захист, відповідно до глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування майна, має не тільки власник, а й особа, яка має речове право на майно.

Таким чином, оскільки, спірна квартира була отримана у власність ОСОБА_5 на підставі судового рішення, яке згодом було скасоване, та саме в той час коли ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вже прийняли спадщину належним чином, але ще не встигли зареєструвати право власності на нього, то вони закономірно мають право домагатися відновлення свого права на нього.

Крім того, відповідач ОСОБА_3, також отримав у власність оспорювану квартиру вже в той час, коли ОСОБА_1 та ОСОБА_4 мали право володіння та користування нею, а отже квартира вибула з володіння осіб, які вважають себе власниками майна, по за їх волею.

Прийнявши в установленому законом порядку спадщину ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з часу її відкриття набули речові права на успадковану квартиру право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав.

Згідно зі ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Як зазначалось вище, третя особа, ОСОБА_5 не мав законних підстав розпоряджатись майном померлої ОСОБА_7, зокрема відчужувати це майно іншим особам, відповідно не мав права розпоряджатись цим майном і відповідач ОСОБА_2

Позиція суду кореспондується з правовою позицією колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України викладеною в Постанові від 23.01.2013 року у справі за № 6-164цс12, а відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, таке рішення Верховного Суду України є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Вказана правова позиція ВСУ наголошує: «В спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього».

Крім того, згідно з правовою позицією колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України викладеною в Постанові від 16.04.2014 року у справі за № 6-146цс13, зазначено, «що за змістом ст. 388 ЦК України майно яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею».

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Пунктом 2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 р. № 3502/5, передбачено, що для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав, заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили.

Відповідно до п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою КМУ від 26.10.2011р. № 1141, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду державної реєстрації прав, проведеної до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент такої реєстрації, записів про державну реєстрацію прав, що містяться в інформаційних системах, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 р., за відсутності державної реєстрації таких прав у Державному реєстрі прав державний реєстратор переносить до Державного реєстру прав записи про державну реєстрацію прав, що містяться в інформаційних системах, та вносить запис про скасування державної реєстрації прав.

Згідно ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Під час розгляду справи відповідачі жодних пояснень та заперечень щодо позову не подали, правом подачі зустрічного позову не скористались. Крім того відповідачі не з'являлись в судові засідання, що свідчить про їхнє зволікання з розглядом даної цивільної справи.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.213-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 21 вересня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2), посвідчений ОСОБА_6, приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №3252.

Скасувати у Державному Реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2).

Припинити право власності ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2) на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3) право власності на 1/2 частину квартири, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, в порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_7.

Визнати за ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_4) право власності на 1/2 частину квартири, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, в порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_7.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_4.

Зобовязати ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2) звільнити квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та передати її ОСОБА_1 та ОСОБА_4.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_4), ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3) сплачений судовий збір у розмірі 2638,00 гривні.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3), ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_4) сплачений судовий збір у розмірі 3297,58 гривень.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Іллічівський міський суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя