Номер провадження: 22-ц/785/4642/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Бабій А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Бабія А. П.

суддів Варикаші О. Д., Ступакова О. А.

при секретарі Стадніченко А. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління державної міграційної служби в Одеській області про визнання факту постійного проживання на території України, про зобовязання вчинити певні дії, про стягнення коштів, про стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30. 03. 2015 р.,

в с т а н о в и л а:

03. 02. 2014 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області з вимогами:

1. до суду - визнати факт його законного знаходження і проживання на території України на законних підставах з посиланням що це є видом на проживання, що основується на постанові суду від 19. 07. 2005 р. про звільнення його на підписку про невиїзд, а також на вироку суду від 28. 09. 2005 р., за яким позивач був засуджений на 3 роки позбавлення волі з заміною на 1 рік умовно і на нього було покладено зобовязання не виїздити за межі України і по закінченні 5 років йому повинні були оформити громадянство України; після скасування вироку суду справа була повернута на досудове слідство до 19. 10. 2012 р. і в той час відділ імміграції відносився до МВС і його не зареєстрували як тимчасово проживаючого навіть на підставі вироку суду;

2. до міграційної служби визнати законність проживання його дітей з ним і на підставі постанови суду 2005 р., за якою він був зобовязаний проживати за адресою своєї нерухомості і з ним проживали його неповнолітні діти;

3. зобовязати міграційну службу видати його дітям ОСОБА_3 і ОСОБА_3 громадянство України у звязку з тим, що діти були неповнолітніми і Україна зобовязана була прийняти усі міри для захисту інтересів неповнолітніх.

4. встановити факт його постійного проживання з квітня 2005 р. за вимогою правоохоронних органів і зобовязати міграційну службу зареєструвати документально, шляхом видачі громадянства, факт його постійного проживання в м. Одесі з квітня 2005 р. разом з дітьми;

5. ухвалити судове рішення про паспортну (міграційну) амністію, поширивши її на нього і його 2 старших дітей (ОСОБА_3 та ОСОБА_3) у звязку з тим, що він прибув на Україну на законних підставах, не порушував закони України і причиною знаходження його і дітей на Україні були вимоги постанови суду, які він виконував;

6. ухвалити рішення про визнання його громадянином України без проходження процедури прийому в Українське громадянство і прописати його за місцем його нерухомості і, що він з 19. 07. 2005 р. (постанова Малиновського суду) пять років проживав на Україні на законних підставах і 5 років прирівняти як час проживання його на законних підставах з 3 неповнолітніми дітьми і, що з квітня 2005 р. він мав право на отримання громадянства України і його повинні були визнати громадянином України разом з неповнолітніми дітьми (ОСОБА_3 і ОСОБА_3);

7. зобовязати міграційну службу видати документи, які підтверджують його належність до громадянства України;

8. ухвалити рішення, що він має право зареєструвати в органах ДАІ МВС України без оплати митних зборів один транспортний засіб;

9. повернути йому 249,72 грн., які він сплатив у звязку з тим, що йому спочатку надали відповідь, щоб він збирав документи і подав їх і йому оформлять його постійне місце проживання, а потім відмовили;

10. ухвалити рішення, щоб оформлення усіх документів було проведено за рахунок Управління міграційної служби в Одеській області;

11. визнати судом відповідно до ст. 16 ГК України порушення його права на місце проживання (ст. 310 ГК України) і на реєстрацію постійного місця проживання і зареєструвати його та його дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_3 як постійно проживаючих більше 5 років на Україні і на цій підставі визнати громадянами України без проходження процедури прийняття в громадянство України;

12. ухвалити рішення зобовязуюче нове управління Міграційної служби видати, прийняти усі дії по поновленню порушених прав шляхом визнання факту його проживання за постановою суду з 2005 р. і прирівняти цю постанову суду до дозволу на імміграцію та що час з 2005 р. по 2010 р. це і є вид на проживання і визнати його громадянином України;

13. поновити його порушені немайнові права відповідно до ст. 276 п. 2, що «суд може ухвалити рішення про поновлення порушеного права» з моменту порушення;

14. захистити його право на ефективний засіб правового захисту у звязку з тим, що в українському законодавстві відсутні ефективні засоби правового захисту від невиконання рішень судів.

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 05. 02. 2014 р. позовна заява ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби Одеської області про визнання факту постійного проживання на території України залишено без руху у звязку з тим, що позивачем не конкретно зазначений зміст позовних вимог, а також не викладені обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги і не у повній мірі сплачена сума судового збору.

17. 02. 2014 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою під назвою «Виправлення недоліків позовної заяви» до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області де вказав, що подав позовну заяву для того, щоб поновити його порушені права при реєстрації його постійного місця проживання спільно з дітьми, і просив суд про:

1. встановлення факту його постійного проживання на Україні на підставі постанови Малиновського районного суду (суддя Михайлюк О. А.) від 19. 07. 2005 р. (додаток до заяви), який наклав на нього зобовязання знаходитись за адресою його нерухомості в ОСОБА_3 і заборону залишати Україну і вільно переміщатися і заборона діяла до 19. 10. 2012 р., коли постановою ОСОБА_4 Хмельницький ОМ м. Одеса закрив кримінальну справу відносно нього (додаток до заяви);

2. визнання факту його законного знаходження і проживання на території України на законних підставах і, що це є вид на проживання, який ґрунтується на постанові від 19. 07. 2005 р. і, що по закінченні 5 років проживання йому повинні були оформити громадянство України у звязку з відсутністю обвинувального вироку;

3. зобовязання Головного управління міграційної служби документально зареєструвати факт його проживання на території України шляхом видачі йому документів про визнання його громадянином України без проходження процедури прийняття в громадянство України і прописати його за адресою його нерухомості в ОСОБА_3;

4. зобовязання Головного управління міграційної служби видати документи, що підтверджують факт його належності до громадянства України;

5. ухвалення рішення, що він має право ввезти на територію України один транспортний засіб на його вибір без сплати митного збору і зареєструвати його в ДАІ ОСОБА_3 після видачі документів про визнання його громадянином України, а документи на транспортний засіб не надає суду тому, що він є власником декількох транспортних засобів;

6. повернення йому 249,72 грн., які він сплачував у звязку з тим, що йому спочатку надали відповідь, щоб він зібрав документи і йому оформлять його постійне місце проживання у 2009 р., а потім відмовили з поясненням, що твердження міграційної служби, що він був притягнутий до кримінальної відповідальності і тому йому відмовили є незаконним тому, що вироку суду, який набрав законну силу не було і немає його не визнали винним та посилається на ст. 10 Закону України «Про імміграцію» з вказівкою, що йому відмовили у 2009 р. на підставі змін до цього Закону у 2012 р., а також, що дозвіл на імміграцію йому був не потрібен тому, що він проживав в Україні:

7. відшкодування моральної шкоди, що з 2005 р. не оформлені документи, і щоб оформлення усіх документів, які підтверджують його належність громадянству України, було проведено за рахунок Управління міграційної служби в Одеській області і оплату провести з рахунку Управління міграційної служби в Одеській області.

Зазначив, що не маючи можливості працювати тому, що права на працю в нього не було, не маючи права на проживання він не мав можливості користуватися своїми громадянськими правами та представляти права дітей, був позбавлений можливості працевлаштування і заробітку. Він подавав заяву про отримання громадянства і йому відмовили 27. 04. 2010 р. Його право на оформлення документів були порушені відмовою враховувати постанову судді Михайлюка і той факт, що така ситуація склалася не з його вини і при цьому захист його конституційних, громадських і міжнародних прав не проводився.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30. 03. 2015 р. відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Головного управління державної міграційної служби в Одеській області про визнання факту постійного проживання на території України, про зобовязання вчинити певні дії, про стягнення коштів, про стягнення моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про визнання незаконним і скасування рішення суду та задоволення позовних вимог як обгрунтованих. Посилається на те, що суд фактично заявив, що порушення прав людини і порушення Конституції допустимі і посадові особи не понесуть відповідальності тому, що відділ по імміграції та реєстрації фізичних осіб вивели з підпорядкування МВС і назвали Головним управлінням по імміграції організацією, яка представляє інтереси держави. Зокрема, вказує на незгоду з висновком суду про відсутність правовідносин між сторонами, що за ст. 10 Закону про імміграцію дозвіл на іміграцію не надається вказаним у цій статті особам. Зазначає, що не отримував офіціальної відмови в оформленні, а йому сказали, що до закінчення слідства стосовно нього йому в оформленні буде відмовлено, заявили, що вирок це є визнання його винним, а його протести, що відсутній вирок, який набрав законної сили, чиновниками ігнорувалися, а також, що з квітня 2005 р. по жовтень 2012 р. він був обвинуваченим і його громадянські права під час слідства були порушені, у звязку з чим він звернувся до суду. Він просив суд визнати його громадянином України на підставі того, що проживав в Україні понад 5 років за вимогою міліції, прокуратури і суду, і просив суд визнати його громадянином України без проходження процедури прийняття в громадянство, подавав документи в організацію, яка займалася оформленням факту постійного проживання в 2009 р., намагаючись діяти на підставі закону і в інтересах двох дітей, які знаходились разом з ним на території України. Вважає, що була порушена ст. 15 Загальної декларації прав людини, що ніхто не може бути свавільно позбавлений свого громадянства або права змінити своє громадянство, і, що факт його законного знаходження в Україні встановлено кримінальним слідством, яке продлилося з 2005 р. по 2012 р. і суд повинний був поновити його право на отримання громадянства України з моменту порушення його права. Оцінює дії Міграційної служби як «тривале втручання в особисте життя без достатніх на те підстав». Просить поновити порушені права з моменту їх порушення і видати сьогодні документи, які підтверджують факт, що він жив в Україні понад 5 років спільно зі своїми дітьми, ухвалити рішення про право на отримання документів, які підтверджують факт його постійного проживання на території України на законних підставах. Вказує, що рішення суду обовязкове для виконання для усіх державних органів і якщо його залишили на підписці про невиїзд, то інші органи зобовязані захищати інші конституційні права, а також, що з ним проживали двоє неповнолітніх і він просив також відобразити в рішенні суду, що він законно утримував їх на території України і просить суд підтвердити відсутність порушення прав дітей тому, що вони знаходилися з батьком, який знаходився в Україні на підписці про невиїзд. Вважає, що були порушені ст. 15 Декларації прав людини, ст. ст. 33, 52 Конституції України, ст. ст. 270, 273, 310, 313 ЦК України. З посиланням на ст. 16 ЦК України просить визнати порушення його права на місце проживання та поновити його і поновити його порушені немайнові права відповідно до ст. 276 п. 2, що суд може ухвалити рішення про поновлення порушеного права.

В судовому засіданні ОСОБА_5, представник ОСОБА_2, підтримала доводи апеляційної скарги, а ОСОБА_3, представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, не визнав апеляційну скаргу і вважає рішення суду правильним.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши доводи скарги і перевіривши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що будь-які правовідносини між ОСОБА_2 та Головним управлінням державної міграційної служби в Одеській області не виникали і тому позовні вимоги ОСОБА_2 до Головного управління державної міграційної служби в Одеській області про визнання факту постійного проживання на території України, про зобовязання вчинити певні дії, про стягнення коштів, про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Проте в повному обсязі з вказаним висновком суду погодитися не можна.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є громадянином ОСОБА_6 ОСОБА_7 (паспорт громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_7 від 24. 09. 2008 р., дійсний до 24. 09. 2018р.) і має дітей: ОСОБА_8 П, 23. 07. ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженку ІНФОРМАЦІЯ_2, Україна (з 23. 07. 2009 р. набула громадянство України); ОСОБА_9, 02. 01. ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженку ІНФОРМАЦІЯ_2, Україна (з 02. 01. 2005 р. набула громадянство України); ОСОБА_10, 17. 03. ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_5; ОСОБА_10, 29. 03. ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженця ІНФОРМАЦІЯ_5 (за посвідченням особи ОСОБА_6 ОСОБА_7 MDA CA A89117538 від 03. 06. 2009 р., дійсне до 29. 03. 2018 р. є громадянином ОСОБА_7, за карткою цивільного стану ОСОБА_6 ОСОБА_7 RA AH 0261810 прож. в Кишинеу, АДРЕСА_1).

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 19. 07. 2005 р. при розгляді кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2 за ст. 185 ч. 3 КК України йому змінено запобіжний захід зі знаходження під вартою на підписку про невиїзд.

Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 18. 09. 2005 р. ОСОБА_2 був засуджений за ст. 185 ч. 3 КК України до 3 років позбавлення волі. Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_2 був звільнений від відбуття покарання та судом встановлено випробувальний термін на один рік. Відповідно до ст. 76 КК України ОСОБА_2 було заборонено виїздити за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої системи; повідомляти органи кримінально-виконавчої системи про зміну місця проживання, роботи; періодично з'являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої системи. До набуття вироку законної сили міру запобіжного заходу відносно ОСОБА_2 залишили попередню - підписку про невиїзд.

Як вказано в рішенні суду першої інстанції, «Винесений судом першої інстанції вирок ОСОБА_2 оскаржив та судом апеляційної інстанції справу було повернуто на новий розгляд. Постановою слідчого СВ Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 19.10.2012 року кримінальне переслідування відносно ОСОБА_2 було закрито, міра запобіжного заходу - підписка про невиїзд - відмінена. В 2009 році ОСОБА_2 звернувся з заявами до ВГІРФО ОМУ ГУ МВС України в Одеській області щодо отримання громадянства України та надання дозволу на імміграцію в Україну, ним було надано пакет документів, передбачений Законом України від 07. 08. 2001 року № 2491-ІІІ «Про імміграцію», сплачено квитанції держмита та послуги ВГІРФО на загальну суму 249 грн. 72 коп. ОСОБА_2 27.04.2010 року за № М-81 отримав відповідь за підписом начальника відділу у справах громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України в Одеській області ОСОБА_11, йому було роз'яснено підстави набуття громадянства України, умови прийняття до громадянства України та отримання дозволу на імміграцію».

У відповіді начальника відділу у справах громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб (ВГІРФО) ГУ МВС України в Одеській області ОСОБА_11 від 27. 04. 2010 р. № М-81 видно, що розглянуто звернення ОСОБА_2 щодо отримання ним та його дітьми громадянства України і йому розяснено, що він не має права набуття громадянства України згідно ст. 8 п. 1 Закону України «Про громадянство України» і розяснено умови прийняття до громадянства за ст. 9 цього Закону, а також підстави, за яких особа не може бути прийнята до громадянства, і зазначено, що однією з основних умов прийняття до громадянства України є отримання особою дозволу на імміграцію, і особа має подати копію документа, що підтверджує отримання дозволу на імміграцію, це може бути копія посвідки на постійне проживання або копія паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 р. з відміткою про прописку на території України.

Вказані фактичні обставини сторони у справі не оспорюють.

Аналізуючи позовні вимоги ОСОБА_2 та фактичні обставини у справі апеляційний суд приходить до висновку, що суттю спору є визнання факту постійного проживання позивача на території України на законних підставах і вирішення спору, повязаного з отриманням громадянства України позивачем, який є громадянином ОСОБА_6 ОСОБА_7, а інші вимоги взаємоповязані та витікають з них.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав про відсутність спірних правовідносин між сторонами у справі у частині спору щодо факту та обставин проживання позивача, що стосується і похідного від цього факту проживання його дітей, на території України оскільки вони встановлені відповідними документами і фактичні обставини проживання позивача в Україні не оспорюються сторонами.

Крім того, апеляційний суд в частині розгляду судом зазначених позовних вимог з питання проживання позивача в Україні враховує і наступні правові положення.

Так, ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Тобто, спори щодо житлових правовідносин, питань проживання загалом відносяться до цивільного судочинства.

При цьому, діючим законодавством Україні передбачено ряд випадків встановлення факту постійного проживання в Україні в порядку цивільного судочинства у звязку з розглядом питань отримання громадянства Україні, але лише за наявності спору з цього приводу (необхідність встановлення факту проживання).

Зокрема, ці випадки передбачені Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента Україні від 27. 03. 2001 р. № 215 (з подальшими змінами), але це не має відношення до даної справи.

У ст. 5 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (на час спірних правовідносин) вказано, що законними підставами перебування на території України для іноземців та осіб без громадянства є реєстрація на території України паспортного документа або наявність посвідки на постійне або тимчасове проживання в Україні, або документів, що посвідчують отримання статусу біженця чи притулку в Україні.

За ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (на час спірних правовідносин) іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання. Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне проживання та вирішення інших питань, пов'язаних з імміграцією іноземців та осіб без громадянства, визначається Законом України про імміграцію. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на іншій законній підставі, вважаються такими, що тимчасово перебувають в Україні. Вони зобов'язані в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, зареєструвати свої паспортні документи, і виїхати з України після закінчення відповідного терміну перебування.

Вищевикладені фактичні обставини у даній справі і позовні вимоги ОСОБА_2 щодо його постійного проживання в Україні в контексті вказаних правових положень та відсутності спору щодо обставин постійного проживання позивача в Україні свідчать про відсутність спору між сторонами в цій частині позовних вимог щодо обставин самого проживання (знаходження) позивача в Україні і те, що його позовні вимоги в цій частині не ґрунтується на законі, і тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для його задоволення.

Тому рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо питань стосовно факту постійного проживання на території України є правильним та обґрунтованим.

Разом з тим, в частині інших позовних вимог апеляційний суд приходить до такого.

За положеннями ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

За ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму і юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію розуміють як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Відповідно до п 1. Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України від 06. 04. 2011 р. № 405/2011, Державна міграційна служба України (далі - ДМС України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Апеляційний суд вважає необхідним відмітити, що згідно з законодавством України органи ДМС не є правонаступниками відповідних органів МВС України, які займалися раніше вирішенням питань, що на теперішній час входять до компетенції органів ДМС, що стосується і спірних правовідносин.

З огляду на викладене, ДМС України під час здійснення своїх повноважень діє як суб'єкт владних повноважень. Тому усі спори, які випливають із функціональної діяльності цього органу (його територіальних підрозділів), належать до юрисдикції адміністративних судів.

З огляду на наведені положення спори, пов'язані з реалізацією прав фізичних осіб-іноземних громадян на імміграцію, набуття громадянства України, виду на проживання тощо, в яких урегульовані нормативно визначеною процедурою управлінські дії суб'єкта владних повноважень, є публічно-правовими і розглядаються за правилами адміністративного судочинства.

Крім того, статтею 21 КАС України визначено, що позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов'язані між собою. Вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Аналіз усіх інших вищевикладених позовних вимог ОСОБА_2 (за виключенням вимог щодо факту постійного проживання) вказує на те, що вони складаються з вимог щодо отримання громадянства України або повязані з вимогами позивача щодо отримання громадянства України, що відноситься на теперішній час до компетенції відповідача і тому на підставі зазначених правових положень спір між сторонами в цій частині має розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

При цьому, апеляційний суд відмічає, що похідні від вказаних вимог позовні вимоги про ухвалення рішення суду, за яким позивач після видачі документів про визнання його громадянином України має право ввезти на територію України один транспортний засіб на його вибір без сплати митного збору і зареєструвати його в ДАІ м. Одеси, також відносяться до спорів, які підлягають розгляду адміністративними судами в порядку адміністративного судочинства до того ж з притягненням до участі у справі відповідних державних органів, які не були притягнуті до участі у даній справі.

Відповідно ж до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України подання заяви, яка не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства, є підставою для закриття провадження у справі.

За таких обставин, з урахуванням викладеного апеляційний суд на підставі ст. 307 ч. 1 ЦПК України приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до Головного управління державної міграційної служби в Одеській області про визнання факту постійного проживання на території України належить залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 в цій частині відхилити, а в іншій частині рішення суду першої інстанції належить скасувати і закрити провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління державної міграційної служби в Одеській області в цій частині про зобовязання вчинити певні дії, про стягнення коштів і моральної шкоди тому, що розгляд спору в цій частині відноситься до юрисдикції адміністративних судів в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст. ст. 304, 307 ч. 1, 310, 313, 314, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30. 03. 2015 р. в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до Головного управління державної міграційної служби в Одеській області про визнання факту постійного проживання на території України залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 в цій частині відхилити.

В іншій частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30. 03. 2015 р. скасувати і закрити провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління державної міграційної служби в Одеській області в цій частині про зобовязання вчинити певні дії, про стягнення коштів і моральної шкоди.

Судове рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області А. П. Бабій

ОСОБА_12

ОСОБА_13