16 січня 2015 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Бородіної О.В.
при секретарі Алімурадовій Т.Я.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, яку в ході судового розгляду уточнила, та просила усунити перешкоди у користуванні власністю, визнати відповідача особою такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивач посилалася на те, що на підставі Розпорядження від 01 червня 2004 року № 351 голови Ленінської районної ради у м. Харкові їй було видано свідоцтво про право власності від 16 червня 2004 року на квартиру АДРЕСА_1. В кінці серпня 2004 року до неї в Харків переїхали її донька - ОСОБА_3, яку вона прописала в своїй квартирі.
В грудні 2004 року, зважаючи на численні прохання чоловіка доньки - ОСОБА_2, так як йому необхідна була реєстрація в Харкові для працевлаштування в міліції, вона прописала в квартирі і його.
Так як спільне життя її доньки й відповідача не склалося, рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2013 року їх шлюб було розірвано.
На даний час, вона разом зі своїм чоловіком, вимушена мешкати в пригороді Харкова у м. Пісочин, у квартирі її чоловіка, так як користуватися своєю власністю - квартирою вона не може внаслідок того, що відповідач створив умови, які унеможливлюють спільне проживання в одному помешканні.
Т ак, відповідач, зневажаючи її доньку, постійно її принижує, образливо висловлюється на її адресу, а іноді, навіть, б'є.
Позивач, а також її донька, внаслідок протиправних дій відповідача, писали заяви дільничному міліціонерові та до райвідділу.
Вироком Ленінського районного суду від 05 вересня 2013 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Але і після цього поведінка відповідача не змінилася.

Зазначає, що ОСОБА_2 не є членом сім»ї власника, та вона ніколи не вела із ним спільного господарства.У зв'язку з тим, що позивачка позбавлена можливості вільно розпоряджатися та користуватися своєю власністю, а саме зазначеною квартирою, просить суд усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом позбавлення ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник позивачки уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини вказані в позові.

Відповідач ОСОБА_2 до суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Суд, вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1. Ця обставина підтверджується свідоцтвом про право власності від 16 червня 2004 року на квартиру АДРЕСА_1.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_2 права власності на зазначену квартиру не має.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до Листа Верховного Суду від 01.07.2012 р. "Висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за I півріччя 2012 р.", за змістом ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 р. N 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одночасно одну із таких і вимог: Г) про позбавлення права власності на; житлове приміщення; 2) про позбавлення права і користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні.

ОСОБА_2 був зареєстрований в АДРЕСА_1 як колишній член сім"ї ОСОБА_3, яка не є власницею.

При цьому відповідач своєю поведінкою та ставленням до інших співмешканців робить неможливим проживання власниці у квартирі.

Ці обставини суд визнає, як такі що мають істотне значення для припинення сервітуту.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей.

Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.

Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Відповідно до цивільного законодавства власник житла має право вимагати усунення перешкод у користуванні своїм майном, що являється об'єктом його власності, в даному випадку - житлом. Право власності є непорушним тому ніхто не може протиправно позбавити власника цього права чи обмежити його.

З врахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 - обґрунтовані та підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 57 - 61, 88, 207, 209, 212 - 215, 224-226, 232 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 втратившим право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 114,70 грн. за сплату судового збору, та 224,70 грн. за розміщення оголошення у газеті "Слобідський край".

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подання до апеляційного суду Харківської області через Ленінський районний суд м. Харкова протягом десяти днів апеляційної скарги.

Суддя О.В. Бородіна