Справа №489/1621/15-ц 16.06.2015 16.06.2015 16.06.2015
Провадження №22-ц/784/1495/15
Єдиний унікальний номер 489/1621/15-ц
Номер провадження 22-ц/784/1495/15
Головуючий у 1 інстанції Губницький Д.Г.
Категорія 27 Доповідач Прокопчук Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі :

Головуючого: судді Прокопчук Л.М.

Суддів Шолох З.Л., Коломієць В.В.

При секретарі Горенко Ю.В.

За участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення депозиту, за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі Банк) на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 травня 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

16 березня 2015 року позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідача, посилалася на те, що у 23 вересня 2014 року між ними було укладено строковий договір № 8439 банківського вкладу (депозиту) у гривнах. За умовами договору Банк відкрив на її імя депозитний рахунок № 5694. На вказаний депозитний рахунок вона поклала вклад у сумі 25000 грн. Процентна ставка на суму вкладу становить 21,5% річних. Строк дії договору закінчився 23 жовтня 2014 року. Після закінчення строку договору вклад їй не повернутий, не дивлячись на її звернення. За домовленістю з відповідачем строк дії договору було продовжено до 23 грудня 2014 року, але і після цього строку вклад їй не повернутий.

Крім того, 20 жовтня 2014 року між нею та відповідачем було укладено строковий договір № 9717 банківського вкладу (депозиту), за умовами якого відповідач відкрив депозитний рахунок № 6903, на який вона поклала вклад в сумі 12000 грн. Процента ставка по вкладу становить 13%. Строк дії вказаного договору закінчився 18 січня 2015 року. За умовами як першого так другого договору вклад виплачується вкладнику шляхом зарахування на поточний рахунок № 0213. Проценти за договором було частково виплачено. Неповернута сума грошей по вкладам складає 30682,85 грн., які вона просила стягнути з відповідача (а.с. 1-2).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 травня 2015 року позов задоволений. З публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_2 стягнуто суму депозитів 30682,85 грн. за договорами № 8439 від 23 вересня 2014 року та № 9717 від 20 жовтня 2014 року (а.с. 58).

В апеляційній скарзі на вказане рішення суду представник відповідача порушує питання про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову. Вважає, що суд невірно застосував норми матеріального права при вирішенні спору, оскільки судом не застосовані положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (а.с. 63-65).

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги. Просив її задовольнити.

Позивачка в судове засідання не зявилась, про розгляд справи належно повідомлена.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка 23.09.2014 року уклала з відповідачем договір № 8439 на розміщення вкладу 26000 грн. по 23.10.2014 року зі сплатою при його поверненні 21,5% річних, а 20.10.2014 року уклала договір № 9717 на розміщення вкладу 12000 грн. по 18.01.2015 року зі сплатою 13% річних (а.с. 4,5). Відповідач по закінченню строків договору вклади не повернув. Сума неповернутого вкладу складає 30682,85 грн. Задовольняючи позов суд виходив з того, що відповідач не виконав умови договору та положень закону про повернення вкладу.

Висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

За змістом ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, договори та інші правочини.

Згідно ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Статтею 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

У відповідності до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). А статтею 629 цього Кодексу встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до ч.1 ст.1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разу зупинення фінансових операцій, які можуть бути повязані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаним злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі Закон), який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини.

Згідно п.16 ст. 2 Закону тимчасова адміністрація процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, у спорах, повязаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація, своїх зобовязань перед кредиторами, норми, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з пп.1,2 ч. 5 ст. Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Згідно з ч. 6 ст. 36 Закону обмеження, встановлене пунктом 1 частини 5 цієї статті (щодо не здійснення виплат під час тимчасової адміністрації), не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом. Такі зобов'язання банку виконуються банком у межах його фінансових можливостей у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Фонду. З метою забезпечення виконання зобов'язань банку Фонд має право надати банку цільову позику.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до ст. 530, 629, 1060, 1061 ЦК України відповідач повинен був повернути позивачці вклади по закінченню строків їх дії, тобто відповідно 23.12.2014 року та 18.01.2015 року. Банк зазначених положень закону та обовязків, взятих на себе за укладеними договорами, не виконав. Зарахування коштів на поточний рахунок позивачки за умови неможливості користування ним не може свідчити про належне виконання умов договору Банком.

Тимчасова адміністрація у Банку була введена з 03.03.2015 року рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладників фізичних осіб № 51 від 02.03.2015 року на підставі постанови Правління НБУ № 150 від 02.03.2015 року (а.с. 31-33), тобто після закінчення правовідносин між сторонами та виникнення обовязку банку повернути позивачці гроші за вкладами.

Таким чином, обмеження, передбачене пп.1,2 ч. 5 ст. Закону, не які посилається апелянт в апеляційній скарзі, не поширюється на правовідносини сторін.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на неї може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий, суддя Судді