УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Кадєтової О.В.,Карпенко С.О.,
Мостової Г.І.,Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації до Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області, ОСОБА_1 про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, визнання незаконним розпорядження районної державної адміністрації, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Одеської області від 23 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року заступник Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора Одеської області звернувся до суду із зазначеним вище позовом в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації, посилаючись на те, що розпорядженням Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області № 416/А-2010 від 21 травня 2010 року ОСОБА_1 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку загальною площею 1,50 га, в тому числі 0,2183 га забудованих земель та 1,2817 га земель без рослинного покриву або з незначним рослинним прокривом, у тому числі пісків на території Шабівської сільської ради (біля селища Сергіївка) Білгород-Дністровського району Одеської області за межами населених пунктів терміном на 49 років для реконструкції і обслуговування будівлі рятувальної станції. На підставі зазначеного розпорядження між Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією (орендодавець) і ОСОБА_1 (орендар) 02 червня 2010 року укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки строком на 49 років, який зареєстрований в Центрі державного земельного кадастру Одеської регіональної філії 22 червня 2010 року.

Прокурор вважає, що розпорядження адміністрації є незаконним і підлягає скасуванню, а зазначений вище договір оренди - визнанню недійсним, оскільки районна державна адміністрація не мала повноважень розпоряджатися спірною земельною ділянкою.

З урахуванням уточнень прокурор просив суд визнати незаконним та скасувати розпорядження Білгород-Дністровської районної державної адміністрації від 21 травня 2010 року № 416/А-2010, визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 02 червня 2010 року загальною площею 1,50 га, у тому числі 0,2183 га забудованих земель та 1,2817 га земель без рослинного покриву або з незначним рослинним покривом, в тому числі пісків, розташованої на території Шабівської сільської ради (біля селища Сергіївка) Білгород-Дністровського району Одеської області за межами населених пунктів терміном на 49 років для реконструкції і обслуговування будівлі рятувальної станції.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 лютого 2015 року у задоволенні позову заступника прокурора Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора Одеської області відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 червня 2015 рокурішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов заступника прокурора Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора Одеської області задоволено.

Визнано незаконним і скасовано розпорядження Білгород-Дністровської районної державної адміністрації № 416/А-2010 від 21 травня 2010 року «Про затвердження громадянину ОСОБА_1 технічної документації із землеустрою щодо складання договору оренди земельної ділянки строком на 49 років, загальною площею 1,50 га, у тому числі 0,2183 га забудованих земель та 1,2817 га земель без рослинного покриву або з незначним рослинним покривом в тому числі пісків, для реконструкції і обслуговування будівлі рятувальної станції на території Шабівської сільської ради (біля селища Сергіївка) Білгород-Дністровського району Одеської області за межами населеного пункту».

Визнано недійсним Договір оренди земельної ділянки від 02 червня 2010 року, укладений між Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією Одеської області і ОСОБА_1 щодо передачі в оренду в строкове платне користування земельної ділянки загальною площею 1,50 га, в тому числі 0,2183 га забудованих земель та 1,2817 га земель без рослинного покриву, або з незначним рослинним покривом, в тому числі пісків, для реконструкції і обслуговування будівлі рятувальної станції на території Шабівської сільської ради (біля селища Сергіївка) Білгород-Дністровського району Одеської області за межами населеного пункту.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду Одеської області від 23 червня 2015 року, мотивуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 лютого 2015 року.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що розпорядження Білгород-Дністровської районної адміністрації було прийнято у відповідності з вимогами діючого законодавства.

Крім того, суд зазначив, що прокурором не надано доказів того, що порушені права і інтереси держави в особі обласної державної адміністрації при укладанні договору оренди.

Також судом зазначено, що Білгород-Дністровська районна державна адміністрація копію розпорядження від 21 травня 2010 року № 416/А-2010 направила до Одеської обласної державної адміністрації ще у 2010 році, в той час як прокурор звернувся в суд з указаним позовом лише 29 липня 2014 року, тобто, з пропуском строку.

Скасовуючи рішення та задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що під час передачі земельної ділянки, яка належить до земель рекреаційного призначення, в оренду строком на 49 років райдержадміністрація за своєю компетенцією не вправі була розпоряджатися землею.

Крім того, судом зазначено, що прокуратурою строк позовної давності пропущено не було, оскільки інформація щодо розпорядження № 416/А-2010 від 21 травня 2010 року і договору оренди від 02 червня 2010 року стали відомі прокуратурі за результатами перевірки в липні 2014 року та з Листа відділу Держземагенства у Білгород-Дністровському районі від 15 липня 2014 року № 03-01-14/2264.

Проте, з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі розпорядження Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області № 416/А-2010 від 21 травня 2010 року було затверджено ОСОБА_1 технічну документацію із землеустрою, що посвідчують право на оренду земельної ділянки строком на 49 років, яка розташована на території Шабівської сільської ради для реконструкції і обслуговування будівлі рятувальної станції.

У п. 1 зазначеного вище розпорядження затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку загальною площею 1,50 га.

У п. 2 розпорядження надано дозвіл відповідачу ОСОБА_1 у встановленому чинним законодавством порядку укласти договір оренди земельної ділянки.

На підставі розпорядження № 416/А-2010 від 21 травня 2010 року 02 червня 2010 року між Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією (Орендодавець) і ОСОБА_1 (орендар) було укладено Договір оренди земельної ділянки.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем подано до суду заяву про застосування строків позовної давності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому, відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої статті 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак, пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України за своєю суттю направлений на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року № 6-68цс15.

Так, 05 червня 2010 року листом за № 40-33-3109 Білгород-Дністровською РДА на вимогу міжрайонної прокуратури на її адресу направлено копії розпоряджень, виданих головою райдержадміністрації за травень 2010 року.

З урахуванням наведеного, у порушення вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги, зазначеного не врахував, не перевірив з якого саме моменту починається перебіг позовної давності та коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася про порушення її прав і законних інтересів.

Крім того, під час нового розгляду апеляційному суду слід звернути увагу на роз'яснення викладені у п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» та врахувати, що у випадку коли строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Допущені судом порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, рішення апеляційного суду на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 23 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко Г.І. Мостова
М.І. Наумчук