АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б., Семенюк Т.А.

при секретарі: Хилюк І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою через представника ОСОБА_2, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 серпня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення (надалі - Концерн РРТ) про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а :

у лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Концерну РРТ, в якому просив скасувати наказ №1/ок від 22.01.2015 року про звільнення його з 23.01.2015 року з посади заступника генерального директора за одноразове грубе порушення обов'язків за п. 1 ст. 41 КЗпП України - видача наказів № № 440-451 від 29.09.2014 року, що не відповідають вимогам чинного законодавства, поновити його на посаді заступника генерального директора Концерну РРТ з 23.01.2015 року, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.01.2015 року до моменту поновлення його на роботі.

Справа № 761/3504/15-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/13212/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Рибака М.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
В обґрунтування позову зазначав, що він працював на посаді заступника генерального директора Концерну РРТ з 01.07.2010 року та 02.02.2015 року отримав лист-повідомлення від 23.01.2015 року з копією наказу №1/ок від 22.01.2015 року про звільнення його з 23.01.2015 року з посади заступника генерального директора за одноразове грубе порушення обов'язків за п. 1 ст. 41 КЗпП України. Проте, до звільнення листом від 21.01.2015 року його було запрошено на засідання профспілки на 26.01.2015 року для розгляду питання щодо скорочення посади заступника генерального директора. Тобто, відповідач спочатку надіслав повідомлення до Профспілки про скорочення його посади, а в подальшому видав наказ про його звільнення з роботи на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України. З 30.09.2014 року по 26.11.2014 року та з 03.01.2015 року по теперішній він перебуває на лікуванні та звільнення проведено у період його хвороби (з 03.01.2015 року по 23.01.2015 року включно він знаходився на лікуванні в санаторії ДП «Санаторій «Конча Заспа»), що суперечить вимогам ч. 3 ст. 40 КЗпП України. Крім того, якщо припустити, що ним був вчинений дисциплінарний проступок, то з часу його виявлення 30.09.2014 року, з урахуванням перебування його на лікарняних листках, кінцевим строком застосування накладення дисциплінарного стягнення відповідно до вимог ст. 148 КЗпП України є 27.12.2014 року, а тому звільнення проведено з порушенням ст. 148 КЗпП України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.08.2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 через представника подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. А саме, вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги, що звільнення проведено у період його тимчасової непрацездатності та поза межами строку притягнення до дисциплінарної відповідальності. Крім того, суд не взяв до уваги, що незаконність виданих ним наказів, які стали підставою для звільнення не встановлена жодним судовим рішенням. Також вважає, що рішення суду не може ґрунтуватися на доказах,які зібрані в рамках кримінального провадження, оскільки оцінка таким доказам має бути надана у рамках кримінальної справи.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представники відповідача Панамаренко Д.М. та Корзан Н.О. просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу № 28/ок від 25.06.2010 року ОСОБА_1 з 01.07.2010 року працював на посаді заступника генерального директора Концерну РРТ.

Відповідно до Статуту Концерну РРТ, затвердженого 03.02.2014 року управління діяльністю Концерну проводить генеральний директор якого призначає (звільняє) Кабінет Міністрів України і Правління. До складу Правління входять генеральний директор, технічний директор, заступники генерального директора і директори підприємств - учасників (пп. 6.1, 6.2, 6.5).

Наказом № 295 від 26.06.2014 року затверджено розподіл обов`язків між генеральним директором, першим заступником генерального директора, заступниками генерального директора, технічним директором та директором з розвитку та затверджено схему взаємовідносин між керівниками Концерну РРТ на час їх відсутності. За вказаною схемою у випадку відсутності генерального директора його заміщує перший заступник генерального директора, у випадку відсутності першого заступника генерального директора - директор з розвитку. У ОСОБА_1 встановлена взаємозаміна із заступником генерального директора ОСОБА_8

29.09.2014 року ОСОБА_1 було видано наступні накази: наказ № 440 від 29.09.2014, згідно з яким позивач на виконання ухвали Тельманівського районного суду від 14.07.2014 року № 246/796/14-а приступив до тимчасового виконання обов'язків Генерального директора Концерну РРТ ; наказ № 441 від 29.09.2014 року, відповідно до якого позивач відсторонив від виконання обов'язків генерального директора ОСОБА_9, першого заступника генерального директора ОСОБА_10 та директора з розвитку ОСОБА_11; наказ № 442 від 29.09.2014 року, яким позивач скасував наказ № 425 від 22.09.2014 року «Про проведення засідання правління Ради директорів та Профспілкового комітету ОПО Концерну РРТ»; наказ № 443 від 29.09.2014 року, яким вніс зміни до наказу № 314 від 03.07.2014 року про посилення пропускного режиму, виключивши з нього п.п. 1.6.-1.9 та перелік посадових осіб з п.1.2; наказ № 444 від 29.09.2014 року, згідно з яким на період виборчої кампанії депутатів ВРУ зобов'язав філії та підприємства Концерну РРТ забезпечити безперебійну та якісну трансляцію програм радіомовлення, дотримання і неухильне виконання ПТЕ; наказ № 445 від 29.09.2014 року, яким скасував наказ «Про припинення трудового договору з ОСОБА_12.»; наказ № 446 від 29.09.2014 року, яким скасував накази про розподіл обов'язків між керівництвом Концерну РРТ від 19.05.2014 року № 218 та від 26.06.2014 року № 295; наказ № 447 від 29.09.2014 року, яким призначив проведення службового розслідування; наказ № 448 від 29.09.2014 року, яким скасував наказ Концерну РРТ про скорочення численності працівників від 12.08.2014 року № 378; наказ № 449, яким затвердив новий склад комітету з конкурсних торгів; наказ № 450 від 29.09.2014 року, яким скасував печатку (головну) Концерну РРТ; наказ № 451 від 29.09.2014 року, яким ввів дію нову печатку (головну) Концерну РРТ.

Відповідно до акту від 30.09.2014 року ОСОБА_1 відмовився надати пояснення з приводу видачі ним 29.09.2014 року вищезазначених наказів № № 440-451.

Концерном РРТ 30.09.2014 року видано наказ № 444, згідно з яким у зв`язку з протиправністю та незаконністю наказів, виданих ОСОБА_1 29.09.2014 року під час спроби захоплення Концерну РРТ скасовано накази від 29.09.2014 року № № 440 -451 підписані ОСОБА_1

Згідно з листом СБУ від 09.10.2014 року слідчим відділом Шевченківського районного управління ГУ МВС України в м. Києві розпочато кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 та інших невстановлених осіб за ч. 4 ст. 358 КК України (підроблення документів). У рамках вказано провадження 30.09.2014 року ОСОБА_1 та інших причетних до силового захоплення осіб було затримано.

На час розгляду даної цивільної справи Головним слідчим управлінням МВС України розслідується кримінальне провадження № 0010493 від 29.09.2014 року за ч. 3 ст. 206 КК України та ч. 4 ст. 358 КК України відносно ОСОБА_1 за фактом протидії законній господарській діяльності вказаного Концерну РРТ та використання підробного документа - ухвали суду. В рамках даного кримінального провадження було призначено судову почеркознавчу експертизу, згідно із висновками якої підписи в наказах № № 440 та 441 від 29.09.2015 року виконані ОСОБА_1. Згідно повідомлення від 14.10.2014 року Концерн РРТ у даному кримінальному провадженні визнано потерпілим.

Ухвалою Печерського районного суду від 10.10.2014 року ОСОБА_1 було відсторонено від займаної посади строком до 01.12.2014 року. Ухвалою цього ж суду від 25.11.2014 року продовжено строк відсторонення до 25.01.2015 року.

Наказом № 1/ок від 22.01.2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади заступника генерального директора з 23.01.2015 року за одноразове грубе порушення трудових обов`язків (п.1 ст. 41 КЗпП України), а саме видачу наказів № № 440-451 від 29.09.2014 року, що не відповідають вимогам чинного законодавства.

23.01.2015 року позивачу було направлено повідомлення про те, що згідно із наказом Концерну РРТ № 1/ок від 22.01.2015 року його звільнено з роботи 23.01.2015 року та запрошено до Концерну для отримання трудової книжки.

ОСОБА_1 у період з 30.09.2014 року по 10.10.2014 року перебував на лікарняних листках; з 10.10.2014 року по 04.11.2014 року та з 05.11.2014 року по 29.11.2014 року був звільнений від роботи, у зв'язку із загальним захворюванням, що підтверджується листками непрацездатності.

Відповідно до довідки, виданої 19.01.2015 року ДП «Санаторій «Конча Заспа» ОСОБА_1 знаходився на лікуванні в санаторії з 03.01.2015 року по 23.01.2015 року.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що при видачі наказів № № 440-451 від 29.09.2014 року позивач діяв всупереч положенням Статуту Концерну РРТ та Розподілу обов'язків. ОСОБА_1 було вчинено одноразове грубе порушення трудових обов'язків, за що відповідачем було правомірно застосовано дисциплінарне стягнення, передбачене ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації, його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно - ревізійної служби та органів державного контролю за цінами.

За матеріалами справи встановлено, що позивачем було видано накази від 29.09.2014 року № № 440-451 з перевищенням своїх повноважень, оскільки відповідно до наказу № 295 від 26.06.2014 року генерального директора заміщує перший заступник генерального директора, у випадку відсутності першого заступника генерального директора - директор з розвитку, а не заступник генерального директора, посаду якого обіймав позивач.

Як пояснив позивач вищезазначені накази видані ним на виконання ухвали Тельманівського районного суду Донецької області від 14.07.2014 року у справі № 246/796/14-а про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_9 вчиняти певні дії, проте у підтвердження таких доводів ОСОБА_1 не надав належним чином завірену копію такої ухвали та доказів отримання нею Концерном РРТ як виконавчого документа.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов правильних висновків про вчинення позивачем одноразового грубого порушення трудових обов`язків та що позивач відноситься до кола осіб, визначених у п. 1 ст. 41 КЗпП України.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до п.п. 1.2 п.1 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 13.11.2001 року № 455 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 04.12.2001 року за № 1005/6196 тимчасова непрацездатність - це непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або з інших причин, що не залежить від факту втрати працездатності (пологи, карантин, догляд за хворим тощо), яка має тимчасовий зворотний характер під впливом лікування та реабілітаційних заходів, триває до відновлення працездатності або встановлення групи інвалідності, а в разі інших причин - до закінчення причин відсторонення від роботи.

З листів непрацездатності та висновку експерта № 169-2014/о (експертиза за матеріалами кримінального провадження) ОСОБА_1 з 30.09.2014 року по 24.12.2014 року перебував на лікуванні у різних медичних установах та даний факт апелянтом не заперечується.

Відтак доводи апеляційної скарги про те, що дисциплінарне стягнення накладене після спливу місячного терміну з дня виявлення проступку не відповідають встановленим обставинам.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно взяв як доказ висновок експерта № 169-2014/о із кримінального провадження не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до положень ст.ст. 57 -59 такий доказ є належним та допустимим, крім того, перебування на лікуванні у зазначений період не заперечувалося позивачем.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасового непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що позивач не надав належних доказів у підтвердження своїх доводів, що він звільнений у період тимчасової непрацездатності.

Так, відповідно до довідки ДП «Санаторій «Конча-Заспа» ОСОБА_1 перебував на лікуванні в санаторії з 3 по 23 січня 2015 року, проте сама довідка видана 19.01.2015 року, а тому не може підтверджувати обставини щодо перебування на лікуванні після 19 січня 2015 року. Інша ж довідка про перебування у цьому санаторії взагалі не має дати її видачі (а.с. 51 т.1). Крім того, будь - якого направлення на лікування до цього санаторію за медичними показниками матеріали справи не містять.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, вірно встановив обставини справи на основі об'єктивної оцінки доказів, наданих сторонами та правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді