АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 542/152/14-ц Номер провадження 22-ц/786/3903/15Головуючий у 1-й інстанції Стрельченко Т. Г. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Пікуля В.П.,

суддів : Обідіної О.І., Прядкіної О.В.,

при секретарі Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 01 квітня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та

зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання розписки недійсною,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2, посилаючись на те, що 29.01.2003 року остання отримала від нього у борг 50 000,00 грн. та зобов'язалася їх повернути до 31 грудня 2005 року.

Оскільки належним чином свої зобов'язання вона не виконала, просив суд стягнути з останньої на його користь суму боргу за договором позики в розмірі 50000,00 грн. та 500,00грн. судових витрат.

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, посилаючись на те, що ніяких коштів в борг у відповідача не брала, а у 2003 році уклала з ним договір оренди належної їй на праві власності земельної ділянки строком на пять років, за що одержала від нього в рахунок орендної плати 3000,00грн., а також оформила на його імя заповіт на земельну ділянку.

Після закінчення терміну дії договору та станом на даний час ОСОБА_3 продовжує користуватися її земельною ділянкою та отримує з неї доходи, не сплачуючи їй за оренду, на її звернення сплатити кошти та повернути ділянку не реагує.

У звязку з цим просила визнати недійсною боргову розписку від 29.01.2003р.

Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 19.02.2014 року (а.с. 50) зустрічна позовна заява прийнята до спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 01 квітня 2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, суму боргу за договором позики в розмірі 50000,00 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання розписки недійсною відмовлено.

Вирішено питання стягнення судового збору.

Із цим рішенням не погодилася відповідач, яка в апеляційній скарзі, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити, а її зустрічний позов задовольнити.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 22.05.2014 року рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 01 квітня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 22 травня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 3,4 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Місцевим судом вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 29 січня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно якого остання взяла в борг у ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 50 000,00 грн., які зобовязалася повернути у строк до 31.12.2005 року.

У разі неповернення зобовязалася переоформити на позикодавця належну їй на праві приватної власності згідно Державного акту ІІІ-ПЛ №027891 земельну ділянку площею 4,38 га, що розташована на території Малоперещепинської сільської ради (а.с.4).

Згідно заповіту від 29.01.2003 року ОСОБА_2 заповіла належне їй право на земельну ділянку площею 4,38га, розташовану на території Малоперещепинської сільської ради ОСОБА_3.

Таким чином, факт отримання вказаної вище суми позики підтверджується письмовою розпискою ОСОБА_2

Взяті на себе зобовязання щодо повернення коштів по договору позики ОСОБА_4 в повному обсязі не виконала, кошти у встановлений строк позикодавцю не повернула.

Встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 4,38 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ПЛ №027891, виданим 03.09.2002 року та зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю Малоперещепинської сільської ради народних депутатів .

10.04.2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено Договір оренди вищевказаної земельної ділянки, строком на пять років, з 2003 по 2008 рік.

Після закінчення строку дії договору оренди ОСОБА_3 продовжував користуватися земельною ділянкою ОСОБА_2 без укладення нового або продовження дії раніше укладеного договору, що підтверджується довідкою виконкому Малоперещепинської сільської ради від 07.02.2014 року №131.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, місцевий суд вірно виходив із того, що ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження факту отримання від ОСОБА_3 коштів у сумі меншій, ніж вказано у договорі позики, а рішення суду в цій частині необхідно залишити без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.1046,1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Постановою ВСУ від 18.09.2013 року по справі №6-63цс13, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для усіх судів при вирішенні спорів у подібних правовідносинах, сформульована правова позиція про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

З аналізу наведених норм права, судова колегія приходить до висновку, що ОСОБА_2 не було надано суду належних і допустимих доказів, які б спростовували факт отримання нею грошей згідно розписки.

Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як убачається з наведеної постанови ВСУ від 18.09.2013 року по справі №6-63цс13 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а тому у відповідності до ч.2 ст. 59 ЦПК України, факт недійсності розписки не може бути спростовано показами свідків, як зазначає відповідачка в апеляційній скарзі.

Отже, підстави для скасуванні рішення суду у частині відмови у задоволенні зустрічного позову відсутні.

Однак, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 місцевий суд виходив із того, що відповідач не виконала зобовязання по договору позики та не повернула кошти у визначений договором строк, а також із того, що потреба в захисті порушеного права виникла у ОСОБА_3 після скасування ОСОБА_2 заповіту, а тому строк позовної давності не пропущений.

Проте з такими висновками колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.

За приписами п.4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно із ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18 грудня 2009 року №14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Із матеріалів справи вбачається, що строк повернення позики за договором, який було оформлено розпискою, визначено до 31.12.2005 року, то саме з цього часу позивач ОСОБА_3 знав про порушення свого права, та з цієї дати слід рахувати строк позовної давності.

Однак, до суду ОСОБА_3 звернувся лише 28.01.2014 року, доказів поважності пропуску строку позовної давності не надав.

При цьому встановлено, що ОСОБА_2 до винесення рішення судом першої інстанції подала заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 25).

Відтак, беручи до уваги вказані вище норми права та встановлені обставини, враховуючи висновки і мотиви, з яких було скасовано ВССУ попереднє судове рішення апеляційного суду, колегія суддів приходить до переконання, що позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Також, колегія суддів звертає увагу, що заповіт від 29 січня 2003 року, який було складено ОСОБА_2 на імя позивача (скасований 30.07.2013 року), є окремим правочином і не повязаний з договором позики, а тому не може впливати на перебіг строку позовної давності.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині задоволення первісного позову скасуванню із ухваленням нового - про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду слід залиши без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 01 квітня 2014 рокув частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя В.П. Пікуль

Судді: О.І. Обідіна

ОСОБА_5

Згідно оригіналу

суддя В.П. Пікуль