Апеляційний суд Житомирської області
Справа №273/398/15-ц Головуючий у 1-й інст. Михалюк О. П.
Категорія 27 Доповідач Павицька Т. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Миніч Т.І., Трояновської Г.С.,

при секретарі судового

засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 18 червня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову зазначав, що 01.06.2011 року відповідач ОСОБА_3 під розписку позичила у нього 35 000 грн., які зобовязалась повернути не пізніше 01.06.2013 року. Починаючи з червня 2013 року він неодноразово звертався до відповідачки з вимогою повернути борг, однак вона просила продовжити строк повернення, який було встановлено 30 січня 2015 року, однак до даного часу ОСОБА_3 боргу не повернула. Враховуючи вищевикладене, просив стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики у сумі 39 200 грн., з яких: 35 000 грн. - основного боргу, 4200 грн. - три проценти річних.

Рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 18 червня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Вважає, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено в задоволенні позову посилаючись на пропуск строку позовної давності, оскільки даний строк не пропущений.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущенний строк позовної давності.

Однак погодитися повністю з таким висновком суду не можна.

Згідно із ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Верховний Суд України в постанові №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 01 червня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів в сумі 35 000 грн. Договором передбачено погашення позики щомісячними платежами в сумі 1500 грн., а тому кінцевим строком повернення позики є 01.06.2013 року.

У визначеному законом порядку спірний договір позики відповідачем не оспорений та не визнаний недійсним.

Згідно ч. 2 ст.545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Борговий документ на момент звернення до суду знаходився у ОСОБА_2, що підтверджує факт не виконання зобов'язання ОСОБА_3

Згідно зі ст.ст.256,257,258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється у три роки, а по вимогах про стягнення неустойки - в один рік.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України.)

Судом встановлено, що ОСОБА_3 не виконала взятих на себе зобов'язань щодо погашення позики. Жодних платежів по погашенню позики вона не здійснювала, що не заперечували сторони.

Верховним Судом України викладено правову позицію з питань обчислення строків позовної давності та встановлення різних видів цивільно-правової відповідальності у справі № 6-116цс13, де зазначено, що оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Як встановлено судом, договором передбачено погашення позики щомісячними платежами в сумі 1500 грн., а тому строки позовної давності повинні рахуватися по кожному платежу окремо.

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права 16.03.2015 року, тобто в межах трирічного строку, по сплаті щомісячних платежів, починаючи з 16 березня 2012 року по 01.06.2013 року.

По платежах, які повинні були здійснюватися відповідачем у період з 01.07.2011 року по 15.03.2012 року строк позовної давності є пропущеним і доказів щодо поважності причин його пропуску позивачем не надано.

ОСОБА_3 заявлено про застосування строку позовної давності, а тому у задоволенні вимог позивача про стягнення позики за період з 01.07.2011 року по 15.03.2012 року слід відмовити за пропуском строку позовної давності.

Оскільки щомісячні платежі за договором позики становили 1500 грн., а тому сума заборгованості за період з 15.03.2012 року по 01.06.2013 року становить 21 750 грн.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч.1 ст.1050 ЦК України).

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин сума, що підлягає стягненню з відповідача на підставі ч.2 ст.625 ЦК України за період з 01.06.2013 року по 28.07.2015 року становить 1 408 грн. 63 коп. ( 21 750 грн. х 0,03:365 х788 дн.)

Таким чином, всього підлягає до стягнення 23 158 грн. 63 коп., з яких 21 750 грн. заборгованість по договору позики, 1 408 грн. 63 коп. три проценти річних.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог за період з 16 березня 2012 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову. В іншій частині рішення залишається без змін.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені позивачем при подачі позову та документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 231 грн. 59 коп.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 18 червня 2015 року в частині відмови в задоволенні вимог за період з 16 березня 2012 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 21 750 грн. заборгованість по договору позики, 1 408 грн. 63 коп. три проценти річних, а всього 23 158 грн. 63 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 231 грн. 59 коп. судових витрат.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді