Справа № 453/775/13 Головуючий у 1 інстанції: Брона А.Л.
Провадження № 22-ц/783/18/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк С.М., Тропак О.В.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 29 квітня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 та Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області про визнання права власності на спадщину за заповітом, зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, з участю третіх осіб - ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8, про визнання права власності на спадщину за заповітом в порядку спадкової трансмісії, позовом третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору - ОСОБА_7 до ОСОБА_2, Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, з участю третіх осіб - ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_9, про визнання права власності на спадщину за заповітом в порядку спадкової трансмісії, -

в с т а н о в и л а:

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_2 у жовтні 2012 року звернулася в суд з позовом до ОСОБА_6 та Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області про визнання недійсним заповіту та визнання права власності на спадщину за заповітом після смерті чоловіка ОСОБА_10 В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що у провадженні Сколівського районного суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_10 про визнання за ним права власності за законом після смерті його батька ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7. Оскільки її чоловік ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_8 помер, то вона є спадкоємцем належного йому майна за заповітом та правонаступником в даній цивільній справі, до складу якого входить житловий будинок АДРЕСА_1, так як він належав її чоловікові в порядку спадкування за законом після смерті його батька. Однак, фактично вступивши у володіння спадковим майном, її чоловік за життя правовстановлюючі документи на вказане нерухоме майно не оформив, тому вона змушена звернутися до суду з вимогою про визнання за нею права власності на спадщину за заповітом після смерті чоловіка. При цьому зазначила, що заповіт, який був складений ІНФОРМАЦІЯ_7 від імені батька її чоловіка - ОСОБА_11 в користь ОСОБА_12, ОСОБА_12 та ОСОБА_10, є недійсним, оскільки особисто ним не підписувався, тому просила призначити по цьому питанню судово-почеркознавчу експертизу.

Відповідачка по первісному позову ОСОБА_6 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2, Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, треті особи - ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8, про визнання права власності на спадщину за заповітом в порядку спадкової трансмісії, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_11 був складений заповіт, за яким все майно, яке належатиме йому на день смерті, він заповідав трьом своїм синам у рівних частинах, одним з яких був її чоловік ОСОБА_13. ІНФОРМАЦІЯ_9 її чоловік помер і вона є спадкоємцем всіх прав та обов'язків, що належали йому на день смерті, а тому вважає, що до неї перейшло право спадкування належної чоловікові 1/3 частини спадкового майна після смерті його батька, а саме - житлового будинку АДРЕСА_1.

Позивачка, третя особа із самостійними вимогами на предмет спору, ОСОБА_7 подала в суд позов до ОСОБА_2, Верхньосиньовидненської селіщної ради Сколівського району Львівської області, треті особи - ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_9, в якому просить визнати за нею право власності на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкової трансмісії після смерті її чоловіка ОСОБА_12, котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_10, посилаючись на те, що він був одним з трьох синів на користь яких ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_11 був складений заповіт. Вважає, що після смерті чоловіка вона має право на спадкування належної йому частки у спадковому майні після смерті його батька, оскільки є спадкоємцем всіх прав та обов'язків, що належали її чоловікові на день його смерті.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6 та Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області про визнання недійсним заповіту та визнання права власності на спадщину за законом відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2, Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, з участю третіх осіб ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8 про визнання права власності на спадщину за заповітом в порядку спадкової трансмісії та позов ОСОБА_7 до ОСОБА_2, Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області з участю третіх осіб ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_9 про визнання права власності на спадщину за заповітом в порядку спадкової трансмісії задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкової трансмісії після смерті її чоловіка ОСОБА_13, котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_9.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкової трансмісії після смерті її чоловіка ОСОБА_12, котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_10.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, яка вважає рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Зазначає, що суд неповно з'ясував фактичні обставини справи, неправомірно відмовив у задоволенні її клопотання про призначення експертизи та про виклик в судове засідання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 В судовому засіданні не було оглянуто оригіналів заповіту та журналу реєстрації заповітів, а посилання суду на копію витягу про реєстрацію заповіту у спадковому реєстрі № 23136237 від 15.03.2010 року є безпідставним, оскільки такий сформований працівником МБТІ ОСОБА_16 вже після смерті ОСОБА_13 та ОСОБА_12. Суд безпідставно задовольнив позови ОСОБА_6 та ОСОБА_7, так як застосування правил спадкової трансмісії можливе лише тоді, коли спадкоємець за законом або за заповітом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти. Після смерті спадкодавців ОСОБА_11, ОСОБА_13 та ОСОБА_12 ніхто не звертався в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, оскільки ще за життя батьком ОСОБА_11 було розділено майно між дітьми. Вона - ОСОБА_2 після реєстрації шлюбу 20 квітня 1991 року постійно проживала у будинку АДРЕСА_1 з чоловіком як член сім'ї, а тому після його смерті подала позов про визнання права власності на спадщину за заповітом. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції послався на те, що «з наявної в матеріалах справи копії заповіту від ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_11 все своє майно, де б воно не було і з чого воно б не складалося і взагалі все те, що буде належати йому на день його смерті і на що за законом він матиме право, заповів у рівних частинах трьом своїм синам: ОСОБА_13, ОСОБА_12 та ОСОБА_10» і «вказаний заповіт посвідчений посадовою особою органу місцевого самоврядування та є чинним, що підтверджується копією витягу про реєстрацію заповіту у спадковому реєстрі № 23136237 від 15.03.2010 року». Зазначив, що ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_9, ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_10, ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_8, а тому після їх смерті спадкоємцями є: позивачка - відповідачка ОСОБА_2, відповідачка - позивачка - третя особа ОСОБА_6 та позивачка - третя особа із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_7, вказавши, що «до складу спадкового майна, яке залишилося після смерті заповідача ОСОБА_11, входить житловий будинок АДРЕСА_1, який за заповітом у рівних частинах він заповідав трьом синам, котрі фактично вступивши у володіння спадковим майном, за життя право на спадщину не оформили», а тому «дійшов висновку про те, що до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 після смерті їхніх чоловіків перейшло право на прийняття частки спадщини, яка належала їм за заповітом» і у відповідності до вимог ст. 1276 ЦК України вважав, що позовні вимоги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання за ними права власності на 1/3 частину вищевказаного житлового будинку за кожною в порядку спадкової трансмісії підлягають задоволенню, а позовна вимога ОСОБА_2 про визнання права власності на спадщину за законом є безпідставною, тому у її задоволенні слід відмовити. Відмовляючи в позовних вимогах ОСОБА_2, суд першої інстанції також зазначив, що «не бере до уваги твердження позивачки ОСОБА_2 та її представника про недійсність заповіту, складеного ІНФОРМАЦІЯ_7», оскільки вони спростовуються матеріалами справи, так як під час розгляду справи судом були оглянуті оригінали заповіту та журналу реєстрації заповітів у Верхньосиньовидненській селищній ради Сколівського району Львівської області, а також копією витягу про реєстрацію заповіту у спадковому реєстрі № 23136237 від 15.03.2010 року та поясненнями у судовому засіданні представника Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна.

Апеляційним судом встановлено наступне.

ОСОБА_11 - батько ОСОБА_13, ОСОБА_12 та ОСОБА_10.

Житловий будинок АДРЕСА_1, належав ОСОБА_11 на праві власності, що сторонами не заперечується.

Правоустановлюючий документ на дане будинковолодіння відсутній.

ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_11 помер.

Після смерті ОСОБА_11 відкрилась спадщина на спадкове майно, в склад якого входить і спірний житловий будинок АДРЕСА_1.

З матеріалів справи, а саме пенсійної справи ОСОБА_11, довідки архівного відділу Сколівської районної державної адміністрації від 29 січня 2015 року, вбачається, що господарство ОСОБА_11 мало статус робітничого двору, що сторонами не заперечується (т. 2 а.с. 55).

Згідно з п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила книги шостої ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Отже, за змістом указаної норми ЦК України 2003 року застосовується до спадщини, яка відкрилася, але була прийнята спадкоємцями після 1 січня 2004 року; якщо спадщина була прийнята до 1 січня 2004 року - застосовується ЦК Української РСР 1963 року. Таким чином, до спірних правовідносин щодо прийняття спадщини, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_7 після смерті ОСОБА_11 застосовуються положення ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України 1963 року, спадкування здійснюється за законом чи за заповітом.

Згідно із вимогами ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого.

За нормами ч. 1 ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Тобто, право власності спадкоємця на спадщину, яку він прийняв, презюмується. Відсутність державної реєстрації спадкового нерухомого майна не свідчить про неприйняття спадщини, а лише обмежує право спадкоємця щодо розпорядження цим майном.

Частиною 3 ст. 553 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття ним спадщини, вважається таким, що відмовився від спадщини.

За змістом статті 553 ЦК 1963 року спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

З спадкової справи № 100/1996, щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_11, заведеної Сколівською державною нотаріальною конторою Львівської області, вбачається, що ОСОБА_13 звернувся в Сколівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька і йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 травня 1996 року на спадкове майно, яке складається з грошової компенсації за роки ув'язнення, яка належала померлому на підставі рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих Сколівської районної Ради народних депутатів № 1 від 26 січня 1996 року (т. 1 а.с. 234а-235в).

Заяв про прийняття спадщини, ні про відмову від спадщини, як за законом так і за заповітом після смерті батька у встановлений законом строк ОСОБА_12 та ОСОБА_10 не подавали.

Суд критично ставиться до заяв ОСОБА_12 та ОСОБА_10, які знаходяться в матеріалах спадкової справи за № 100/1996, про відмову від частини належної їм грошової компенсації за роки ув'язнення їхнього батька, та посвідченні секретарем виконкому Верхньосиньовидненської сільської ради народних депутатів Сколівського району Львівської області 19 квітня 1996 року, тобто після спливу встановленого законом шестимісячного строку, крім того будь-якого іншого доказу про фактичне прийняття ними спадщини в матеріалах спадкової справи немає, оскільки згідно із п. 124 Інструкції доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_13 проживав у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 01 вересня 1979 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (т. 1 а.с. 125).

Судом встановлено, сторонами не заперечується, що на момент смерті ОСОБА_11 подружжя проживало в будинку за адресою АДРЕСА_2, що підтверджується в т.ч. і довідкою, виданою Сколівським РС ГУДМСУ у Львівській області, з якої вбачається, що ОСОБА_6, ОСОБА_13 зареєстровані в АДРЕСА_2, від 18 листопада 1994 року (т. 1 а.с. 226).

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що ОСОБА_13, подавши заяву про прийняття спадщини за законом та отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 травня 1996 року на спадкове майно, яке складається з грошової компенсації за роки ув'язнення, яка належала померлому на підставі рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих Сколівської районної Ради народних депутатів № 1 від 26 січня 1996 року, прийняв спадщину у відповідності до ст. 549 ЦК УРСР, оскільки оформлення прийняття спадщини на її частину розглядається як прийняття спадкоємцем всієї належної йому спадщини з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась.

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_10 проживав у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 20 квітня 1991 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (т. 1 а.с. 101).

Після укладення шлюбу подружжя проживало в господарстві ОСОБА_11 за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою виданою Труханівською сільською радою за № 36 від 21 лютого 2014 року, згідно якої ОСОБА_2, зареєстрована в АДРЕСА_3, проте з 1991 року проживає в АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 237 б).

З довідки Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області за № 384 від 07.02.2014 року також вбачається, що ОСОБА_10 проживав в господарстві ОСОБА_11 за адресою АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 228).

Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця щодо управління, розпорядження і користування цим майном, підтримання його в належному стані.

Враховуючи, що ОСОБА_10 на час смерті батька ОСОБА_11 постійно проживав у житловому будинку АДРЕСА_1 і сторонами це не заперечується, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що ОСОБА_10 вступив в управління та володіння спадковим майном, що залишилось після смерті його батька, а саме спірного будинку.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_12 проживав у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 з 30 вересня 1978 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (т. 1 а.с. 135).

Судом встановлено і сторонами не заперечується, що після укладення шлюбу, а саме з 04 квітня 1986 року подружжя проживало в господарстві за адресою АДРЕСА_4, що підтверджується і довідкою виданою Сколівським РС ГУДМСУ у Львівській області, з якої вбачається, що ОСОБА_7, зареєстрована в АДРЕСА_4, від 04.06.1986 року (т. 1 а.с. 226).

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником ОСОБА_7, її сином ОСОБА_5 (т. 2 а.с. 96), який також є третьою особою у даній справі, було стверджено про те, що батько ОСОБА_12 після смерті ОСОБА_11 з спадкового майна нічого не отримав, оскільки нічого не брав.

Даним поясненням також спростовано твердження, викладене в позовній заяві ОСОБА_7, про те, що ОСОБА_12 після смерті батька взяв предмети домашнього вжитку і циркулярку та підтверджено аналогічне пояснення позивачки за первісним позовом ОСОБА_2 про те, що будь-які речі з будинку після смерті ОСОБА_11 не забирались, в тому числі і циркулярка, яка по даний час стоїть на подвір'ї по АДРЕСА_1.

Будь-які належні докази про фактичний вступ ОСОБА_12 у володіння або управління спадковим майном після смерті ОСОБА_11 суду надано не було, таких не здобуто.

На підставі викладеного колегія судів приходить до переконання, що ОСОБА_12 не вступив до фактичного володіння або управління спадковим майном ОСОБА_11.

Згідно копії заповіту від ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_11 все своє майно, де б воно не було і з чого воно б не складалося і взагалі все те, що буде належати йому на день його смерті і на що за законом він матиме право, заповів у рівних частинах трьом своїм синам: ОСОБА_13, ОСОБА_12 та ОСОБА_10.

З матеріалів справи вбачається, що в заяві про уточнення позовних вимог (т. 1 а.с. 72-74), ОСОБА_10, а в подальшому в позовній заяві ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 98-99) було викладено клопотання про призначення по справі судово-почеркознавчої експертизи, на розгляд якої вони просили поставити питання «чи виконано підпис на заповіті від ІНФОРМАЦІЯ_7, посвідченого секретарем виконавчого комітету Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області від імені ОСОБА_11 ним особисто або іншою особою».

Слід вказати, що у рішенні суду першої інстанції також зазначено, що у судових засіданнях позивачка за первісним позовом ОСОБА_2 та її представник підтримували, як заявлене клопотання так і заявлені позовні вимоги, просили визнати заповіт недійсним, проте суд експертизу по справі не призначив, чим порушив принцип змагальності судового процесу, що також призвело до неправильного вирішення справи.

Аналогічне клопотання про призначення почеркознавчої експертизи було заявлено під час слухання справи в суді апеляційної інстанції, яке апеляційним судом було задоволено.

З висновку № 2456 судово-криміналістичної експертизи дослідження почерку та підписів по матеріалах справи № 453/775/13, складеного судовим експертом Львівського НДІ судових експертиз МЮ України 10 листопада 2014 року, вбачається, що підпис від імені ОСОБА_11, який міститься на примірнику заповіту ОСОБА_11 на користь ОСОБА_12, ОСОБА_12, ОСОБА_10, який посвідчений ІНФОРМАЦІЯ_7 в Верхньосиньовидненській селищній раді Сколівського району Львівської області, зареєстрований в журналі для реєстрації нотаріальних дій Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, виконаний не ОСОБА_11, а іншою особою, із наслідуванням підпису ОСОБА_11 (т. 2 а.с. 5-7).

Враховуючи вищевказаний висновок судово-криміналістичної експертизи, колегія суддів приходить до переконання, що заповіт ОСОБА_11 на користь ОСОБА_12, ОСОБА_12, ОСОБА_10, посвідчений ІНФОРМАЦІЯ_7 у Верхньосиньовидненській селищній раді Сколівського району Львівської області - є недійсним.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_10 та ОСОБА_13 успадковано будинковолодіння за адресою по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті їхнього батька ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7, в рівних частках кожен, а саме по ? його частці.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_13 помер ІНФОРМАЦІЯ_9 (т. 1 а.с. 122), ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_10 (т. 1 а.с. 132), ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_8 (т. 1 а.с. 103).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Згідно статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк тривалістю у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно вимог п. 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК, він не заявляв про відмову від неї.

Після смерті ОСОБА_10 відкрилась спадщина на спадкове майно, яке складалось з 1/2 частини будинку АДРЕСА_1.

З довідки Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області за № 5 від 03.01.2015 року вбачається, що ОСОБА_2 проживала спільно зі своїм чоловіком ОСОБА_10 до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_8 та вели спільно господарство і поховала його за власні кошти (т. 2 а.с. 86).

З матеріалів справи також вбачається, що 23 січня 2012 року ОСОБА_2 в Сколівську державну нотаріальну контору була подана заява про прийняття спадщини на спадкове майно належне ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_8.

З копії заповіту, дійсність якого ніким не оспорюється, вбачається, що ОСОБА_10 24 листопада 2011 року склав заповіт, яким заповів все належне йому майно ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_6 (т. 1 а.с. 102).

На підставі викладеного, колегія суддів прийшла до переконання, що ОСОБА_2 також успадковано 1/2 частину спірного будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_10, а тому її позовні вимоги за первісним позовом підлягають до задоволення частково, а саме у визнанні за нею права власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_8.

Відповідно до ст. 551 ЦК УРСР, якщо спадкоємець, закликаний до спадкоємства за законом або за заповітом, помер після відкриття спадщини, не встигнувши її прийняти в установлений строк (ст. 549 цього Кодексу), право на прийняття належної йому частки спадщини переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

Частиною 1 ст. 1276 ЦК України також передбачено, що якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

Як вже було встановлено вище та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_13 помер ІНФОРМАЦІЯ_9, тобто більше як через шість років після смерті ОСОБА_11, прийняв спадщину після смерті батька, оскільки звернувся з відповідною заявою до нотаріуса, отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 травня 1996 року.

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_13 прийняла спадщину за законом, і їй державним нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори 26 вересня 2002 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, а тому у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2, Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, треті особи - ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8, про визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкової трансмісії після смерті ОСОБА_13 слід відмовити, оскільки така вимога суперечить дійсним обставинам справи, діючому законодавству та є недоречною.

Оскільки ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_10, більше як через 14 років після смерті ОСОБА_11, спадщину після смерті батька не прийняв, колегія суддів приходить до висновку , що у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_2, Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, треті особи - ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_9, про визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкової трансмісії після смерті ОСОБА_12 слід відмовити за безпідставністю.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 та відмову в позовах ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сколівського районного суд Львівської області від 29 квітня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

Первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_6 та Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області про визнання права власності на спадщину за заповітом задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_8.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2, Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, треті особи - ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8, про визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкової трансмісії після смерті ОСОБА_13, - відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_2, Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, треті особи - ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_9, про визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкової трансмісії після смерті ОСОБА_12, - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Копняк С.М.

Тропак О.В.