Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Василевича В.С., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 22 грудня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача Лукашина Є.В., перевіривши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 22 грудня 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Акцент-Банк" заборгованість по кредитному договору № АВRОСС9Н1Х0012 від 31 серпня 2011 року станом на 20 березня 2014 року в сумі 6069 грн. 85 коп., яка включає в себе заборгованість за кредитом в сумі 3226 грн. 37 коп., заборгованість по процентах за користування кредитом в сумі 3 грн. 31 коп., заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 1400 грн., штрафу фіксованої частини в сумі 500 грн. та штрафу процентної складової в сумі 940 грн. 17 коп.; судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі ПАТ "Акцент-Банк" вказує, що рішення суду є незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеністю обставин, що мають значення для справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що в силу ст. 617 ЦК України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання.

Крім того, скрутний стан боржника не доведений.

З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні пені та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі та судові витрати покласти на відповідача.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Встановлено, що 31 серпня 2011 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір кредиту, за умовами якого остання отримала 5000 грн. та зобов'язалася їх повернути до 3 серпня 2014року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості.

При цьому, за умовами договору позичальник мав щомісячними платежами погашати заборгованість перед банком, у тому числі здійснювати сплату частки кредиту, процентів за його користування, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 100 грн., комісії та інших винагород відповідно до Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, тарифів банку та заяви позичальника, які є невід'ємною частиною кредитного договору.

Відповідно до п. 5.1 умов надання споживчого кредиту фізичним особам при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених заявою та п.п. 3.2.2, 3.2.3 даних Умов, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 1,25% від суми.

Згідно з п. 5.3 вказаних Умов при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж за 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості.

Внаслідок невиконання позичальником взятих на себе договірних зобов'язань у останнього утворилася заборгованість, яка станом на 20 березня 2014 року складає 20 243грн. 65 коп., із яких: 3 226,37грн. - заборгованість за кредитом; 3,31грн. - заборгованість зі сплати процентів; 1 400грн. - заборгованість по комісії; 14173,80грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 500 грн. - фіксований штраф та 940,17грн. - процентна складова штрафу. Останній платіж позичальником здійснений в квітні 2013року.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог сторонами не оскаржується.

Суд першої інстанції, відмовляючи у стягненні пені та стягуючи штраф, виходив із недопустимості подвійної відповідальності за одне і теж саме порушення.

Проте повністю з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна.

Згідно із ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст.546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст.549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

Штраф є відповідальністю, яка залежить лише від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання й у часі визначається з настанням однієї з подій як невиконання або неналежне виконання зобов'язання, має разовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, тобто встановлює певні юридичні наслідки у вигляді обов'язку сплатити певну суму, яка залежить не тільки від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, а й від часу такого невиконання.

Тобто пеня та штраф є різними видами неустойки як засобу юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій.

Під час розгляду справи відповідач та її представник просили зменшити розмір нарахованої позивачем неустойки, відмовивши у стягненні пені, яка є одним з її видів, в зв'язку з тим, що сума пені значно перевищує розмір боргу, а також скрутним матеріальним становищем відповідача.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Як роз'яснено судам у п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, врахував те, що розмір неустойки значно перевищує розмір заборгованості по кредиту та відсотках, а також матеріальний стан відповідача.

Проте, при ухваленні оскаржуваного рішення судом не враховано, що нормами чинного законодавства передбачено можливість зменшення судом розміру неустойки, а не повне звільнення боржника від сплати одного з її видів.

Враховуючи, що розмір пені значно перевищує розмір основної заборгованості по кредиту та наявність інших обставин, які мають істотне значення та, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, закріплених в ст.3 ЦК України, зокрема принципу справедливості та розумності колегія суддів вважає, що розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача слід зменшити до 3 000 грн., на підставі положень ч. 3 ст.551 ЦК України.

Відповідно до ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачки на користь банку судові витрати понесенні при подачі апеляційної скарги.

За наведеного, вирішуючи спір, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що згідно з п.4 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення в частині стягнення пені.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 325 ЦПК України, ст.ст.546,549, ч.3 ст.551 ЦК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 22 грудня 2014 року в частині відмови у стягненні пені скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" про стягнення пені задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" в рахунок заборгованості по кредитному договору № АВRОСС9Н1Х0012 від 31 серпня 2011 року станом на 20 березня 2014 року пеню в розмірі 3000(три тисячі) грн. та 121 (сто двадцять одну )грн.80коп. судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

Василевич В.С.

Шимків С.С.