АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/3886/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Шевченко Т.М.
Доповідач: Кравець В.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючої - Кравець В.А.,

Суддів - Семенюк Т.А., Шиманського В.Й.

при секретарі - Круглику В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання припиненим договору поруки,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2014 рокупредставник позивача звернулася в суд із зазначеним позовом, в якому просила визнати договір поруки № 06-09/1347 від 06.06.2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» припиненим з 10.11.2008 року.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що відповідач в односторонньому порядку змінив умови зобов'язання за договором № 2008/694-Ф03.9/118 від 06 червня 2008 року, оскільки 10 листопада 2008 року між банком та ОСОБА_2 були укладені додаткові угоди про зміну порядку погашення заборгованості за кредитом та збільшення відсоткової ставки до 15% річних, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності майнового поручителя.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2014 року - позов задоволено частково.

Визнано договір поруки, укладений 06 червня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 припиненим. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Крім того, нe зважаючи на вимоги чинного законодавства 02 липня 2014 року суд постановив ухвалу про відкриття провадження, якою, не призначаючи попереднього судового засідання, призначив судове засідання на 04 серпня 2014 року, що є грубим порушенням чинного законодавства.

Вказав , що позивачем та її представником не було надано жодних доказів, щодо підвищення процентної ставки.

Вказав на те, що ПАТ «Укрсоцбанк» не звертався до суду з позовом про стягнення боргу з поручителя з відповідними розрахунками та документами, які б свідчили про зміну розміру відповідальності поручителя перед банком.

В судовому засіданні апелянт - представник ПАТ «Укрсоцбанк» скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що порука припинилась, оскільки поручитель не погоджувалася на подальші зміни до умов кредитного договору.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом встановлено, що 06 червня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено Договір кредиту № 2008/694-Ф03.9/118, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 106 000 доларів США з терміном користування до 05 червня 2018 року та зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 13,5 % річних (а.с. 17-24).

Того ж дня був укладений іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_2 передав в іпотеку банку земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, АДРЕСА_1 (а.с.11-15) та договір поруки, за яким поручитель ОСОБА_1, зобов'язувалася перед банком, як кредитором, у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту (а.с. 16).

10 листопада 2008 року ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк» уклали додаткову угоду № 1 про внесення змін до договору кредиту, якою процентну ставку по кредиту встановили на рівні 15 % річних і збільшили розмір щомісячного платежу до 1721 долара 24 центів США.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 20 травня 2013 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 - задоволено. Стягнуто заборгованість по договору кредиту в сумі 1 560 665 грн. 46 коп. та третейський збір у сумі 16 006 грн. 65 коп. (а.с. 44-46)

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 ставила перед судом питання про визнання припиненим договору поруки з двох підстав, а саме: зміна відповідачем в односторонньому порядку без її згоди відсоткової ставки та на підставі ч.4 ст. 559 ЦК України, оскільки кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив їй вимоги про погашення заборгованості ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про те, що порука припинилася з огляду на наступне.

Статтями 553 та 554 ЦК України передбачено, що поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку, відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Зі змісту ст. ст. 559,598 ЦК Україна вбачається, що припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Термін «порука», застосований законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України, використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки.

Відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

За змістом ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (п.5.2) про його дію повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, договором поруки не встановлено строк її припинення, а тому днем настання строку виконання основного зобов'язання для пред'явлення кредитором вимоги до поручителя, буде починатися з 06.04.2009 року, оскільки згідно графіку погашення кредитної заборгованості, останній платіж ОСОБА_2 був 06.10.2008 року у сумі 447,60 (а.с. 36-42).

Проте, доказів про надіслання поручителю - ОСОБА_1 повідомлення про невиконання ОСОБА_2 своїх зобов'язань за договором кредиту суду банк не надав.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині того, що ОСОБА_1 не відповідає за зобов'язаннями основного боржника, у зв'язку з тим, що порука є припиненою на підставі ч.4 ст. 559 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-112цс12 від 10 жовтня 2012 року та у справі 6-78цс12.

Частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки припинення поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Результат аналізу зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

При цьому зазначене положення не виключає можливості пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Отже, якщо банк з дня настання строку для пред'явлення позовної вимоги про стягнення заборгованості не звернувся в суд до ОСОБА_1 порука є такою, що припинилася.

Згідно з ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

У п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте, якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, у цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

У постанові Верховного Суду України (справа 6-73 цс 12) висловлена правова позиція, згідно якої до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Умови договору поруки про те, що поручитель зобов'язався солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором № 2008/694-Ф03.9/118 від 06 червня 2008 року, не можуть свідчити про те, що поручитель дала згоду на збільшення обсягу її відповідальності без її згоди, так як дані умови не містять такого положення.

Таким чином, вірним є висновок суду про те, що сторони кредитного договору без згоди поручителя збільшили обсяг її відповідальності, а тому порука з цих підстав також є припиненою.

Твердження апелянта про те, що суд не призначав попереднього судового засідання є безпідставними, оскільки це право суду і не є обов'язковою стадією провадження у справі до судового розгляду.

Посилання представника банка на те, що позивачем не було надано жодних доказів щодо підвищення процентної ставки є надуманими, оскільки в матеріалах справи містяться досудові вимоги на ім'я ОСОБА_2, в яких чітко сказано, що останнім 10.11.2008 року була підписана Додаткова угода №1 про внесення змін до кредитного договору, де було збільшено відсоткову ставку (а.с.8,47,48)

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2014 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Судді