Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 337/1704/15Головуючий у 1-й інстанції Нещеретна Л.Н.
№22-ц/778/5993/15Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Стрелець Л.Г., Каракуші К.В.

при секретарі Бурак А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Паракуда Ірини Вікторівни про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «ДельтаБанк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Паракуди І.В., про визнання виконавчого напису від 07.02.2013 року про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що належить йому на праві власності, таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 03.12.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «ДельтаБанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір та договір іпотеки на квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності позивачу. Зазначені договори позивач не оскаржував. До 2009 року ОСОБА_2 виконував свої зобов'язання за кредитним договором, однак у зв'язку з важким матеріальним становищем з 2009 року у ОСОБА_2 виникла заборгованість за кредитним договором. В липні 2013 року ОСОБА_2 отримав від Хортицького відділу державної виконавчої служби ЗМУЮ постанову про відкриття виконавчого провадження від 03.06.2013 року про примусове виконання виконавчого напису нотаріуса № 205 виданого 07.02.2013 року, в якому був встановлений строк на добровільне виконання виконавчого документу до 10.06.2013 року. Просив визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, оскільки Банк не надсилав йому вимоги про усунення порушень кредитного договору, а також попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги; нотаріусом не перевірено безспірність заборгованості, оскільки відповідачем було надано нотаріусу лише розрахунок заборгованості та не надано первинні бухгалтерські документи. Крім того на квартиру, передану в іпотеку Банку існує заборона, накладена Ленінським ВДВС ЗМУЮ, згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 19.04.2011 року на виконання виконавчого листа від 05.04.2011 року, виданого Запорізьким районним судом Запорізької області, однак перед здійсненням виконавчого напису нотаріусом не перевірено, чи направлялись повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки іншому обтяжувачу, а також оскільки кредитний договір укладався в іноземній валюті, квартира, передана в іпотеку є єдиним нерухомим майном позивача та місцем проживання його самого та його родини, стягнення та реалізація квартири вважав незаконними на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого забезпечення кредитів і іноземній валюті» від 03.06.2014 року. Також вважає, що розрахунок заборгованості в еквіваленті у національній валюті повинен бути зазначений на дату вчинення виконавчого напису, а не на останню дату періоду, за який здійснюється стягнення заборгованості, як зазначено у виконавчому написі.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2015 року у задоволенні позову позивача у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити: визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Паракуаи І.В. №205, виданого 07.02.2013р., про звернення стягнення на нерухоме майно.

У судове засідання 24 грудня 2015 року належним чином повідомлені про час та місце розгляду цієї справи апеляційним судом (а.с.171-172) позивач ОСОБА_2 та представник Банку, як відповідача у цій справі, не з'явились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Позивач ОСОБА_2 про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив.

Представник Банку за довіреністю (а.с.177) Карпишин Я.М. подав апеляційному суду електронною поштою клопотання (а.с.175), в якому просив розглядати дану справу апеляційним судом без участі представника Банку.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причини неявки у дане судове засідання позивача ОСОБА_2 та представника Банку, і ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника позивача ОСОБА_2 за довіреністю (а.с.20) ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника особи, яка подала апеляційну скаргу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 4-11, 14, 57, 60, 209, 213-215 ЦПК України, ст. ст. 526, 530, 546, 575, 589, 590 ЦК України та виходив із необґрунтованості та недоказаності позовних вимог позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 03.12.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «ДельтаБанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 0 та договір іпотеки № 0/З на квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності позивачеві (а.с.7-11), умови яких сторони не оспорюють.

Згідно із п.п. 4.1.1 вищезазначеного договору іпотеки Банк, як іпотеко держатель, має право звернення на предмет іпотеки у раз порушення ОСОБА_2, як іпотекодавцем, будь-якого зобов'язання за іпотечним договором або будь-якого зобов'язання, що забезпечено іпотекою за іпотечним договором.

Відповідно до п. 4.2.3 вказаного договору іпотеки звернення стягнення здійснюється на підставі виконавчого напису нотаріуса.

В силу вимог ст. 35 ч. 1 Закону України «Про іпотеку» в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору іпотеко держатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога залишається без задоволення іпотеко держатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Станом на 04.12.2012 року у ОСОБА_2 виникла заборгованість за кредитним договором, про що позивач був письмово повідомлений досудовою вимогою вих. № 48.4-10/5558/12 від 09.10.2012 року, а вимогу отримав особисто 31.10.2012 року (а.с.105-106). З цього часу заборгованість не погашена.

Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства у встановлений договором строк.

Згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто Банк може розпочати процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки за спливом 30 днів з часу отримання письмової вимоги і вдруге не повинен повідомляти боржника про існуючу заборгованість.

Враховуючи, що після отримання вимоги ОСОБА_2 протягом встановленого строку її не виконав, та не було спору щодо суми боргу, 28.01.2013 року Банк звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Паракуда І.В. із заявою про вчинення виконавчого напису на договорі іпотеки № 0/З про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартири АДРЕСА_1, яка на праві власності належить ОСОБА_2 та передана Банку в іпотеку, у зв'язку з невиконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору (а.с.55-47). До вказаної були додані належні документи (а.с. 52-54, 58-110).

Відповідно до ст. ст. 34, 36, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси вчиняють виконавчі написи за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується документами, передбаченими Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою КМУ від 29 червня 1999 року № 1172.

На підставі наданих документів Банком нотаріус 07.02.2013 року вчинив виконавчий напис (копія а.с.97) з додержанням вимог ст. ст. 87,88 Закону України «Про нотаріат», відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та звернув стягнення на квартиру, передану Банку в іпотеку.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що виконавчий напис здійснено у відповідності з умовами договору іпотеки та діючого законодавства, а позовні вимоги ОСОБА_2 у цій справі такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену в його позові у цій справі та яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції у матеріали цієї справи належних, допустимих доказів (матеріали перевірки поштового відділення тощо) у спростування обставини отримання ним 31.10.2012 року згідно поштового повідомлення (а.с.106) досудової вимоги Банку в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку», які були додатком до документів, на підставі яких у тому числі нотаріусом було вчинено вищезазначений виконавчий напис.

Тому, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави не приймати вказане поштове повідомлення у цій справі як належний доказ.

Досудова вимога від 09.10.2012 року (а.с.105), яка надсилалась ОСОБА_2 Банком, за своїм змістом була саме вимогою в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та містила попередження Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги боржником ОСОБА_2

Відповідно до ст.87 Закону України «Про нотаріат» стягнення грошових сум або витребування майна за виконавчим написом для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному рядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ст.88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у зносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року.

П. 283 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Мінюсту України від 03.03.2004 №20/5 (що діяла на момент вчинення виконавчого напису), встановлено, що вчинення нотаріусом виконавчих написів можливе в разі порушення основного зобов'язання та умов іпотечного договору (чи договору застави) після спливу тридцяти днів з моменту одержання іпотекодавцем та боржником письмової вимоги про усунення порушень. Також, виконавчий напис вчинюється, якщо подані всі документи, які підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем за умови закінчення строку основного зобов'язання та іпотечного договору.

Ст. 7 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами та розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

Постановою КМУ №1172 від 29.06.1999 року затверджений «Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів».

Розділом 32 Інструкції передбачено вчинення виконавчих написів і даний розділ визначає мови та порядок вчинення виконавчих написів.

П. 282 Інструкції вказує, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

У п.286 Інструкції вказано, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевіряти, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів.

Таким чином, основними умовами вчинення виконавчого напису нотаріусом є безспірність вимог, термін виконання яких настав.

Термін виконання вимог Банку ОСОБА_2 настав 01.11.2012 року, тобто через 30 календарних днів з дня отримання ОСОБА_2 31.10.2012 року вимоги Банку про усунення порушення основного зобов'язання (а.с.105).

Проте, ОСОБА_2 зазначених у вимозі Банку порушень не усунув у встановлений строк.

Вимоги Банку, на задоволення яких нотаріусом був вчинений виконавчий напис, є безспірними. Нотаріус вчинила виконавчий напис, що є предметом оскарження у цій справі, з додержанням вимог закону.

Жодні належні та допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Хоча в силу вимог ст. 60 ч. 1 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч.2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Законодавством не передбачено обов'язку нотаріуса для вчинення виконавчого напису отримати «думку» позичальника з приводу розрахунку заборгованості чи обов'язку кредитора надавати нотаріусу документи бухгалтерського обліку на підтвердження безспірності заборгованості.

Так, встановлено, що Банком нотаріусу був наданий розрахунок заборгованості (а.с.58) божника ОСОБА_2, який свідчив про наявність простроченої заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 03.12.2007 року (а.с.59-64).

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Оскільки, платежів з боку ОСОБА_2 не було, то сума (гривневий еквівалент заборгованості у доларах США), в рахунок погашення якої відбувалось звернення стягнення на предмет іпотеки, за виконавчим написом нотаріусом була визначена за офіційним курсом НБУ станом на 20 грудня 2012 року, тобто на день проведення Банком розрахунку заборгованості ОСОБА_2 за вищезазначеним кредитним договором (заява Банку а.с.55-57), що узгоджується із вимогами чинного законодавства.

Існування заборони, накладеної на іпотечну квартиру Ленінським ВДВС ЗМУЮ згідно постанови про відкриття виконавчого провадження № 25976970 від 19.04.2011 року на виконання виконавчого листа № 2-2869 від 05.04.2011 року, виданого Запорізьким районним судом Запорізької області та Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого забезпечення кредитів і іноземній валюті» від 03.06.2014 року не могли бути і не були перешкодою для вчинення 07.02.2013 року вищезазначеного виконавчого напису нотаріусом при вищевикладених встановлених судом першої інстанції фактичних обставинах, у тому числі, враховуючи передачу цієї квартири в іпотеку ОСОБА_2 Банку за договором іпотеки ще від 03.12.2007 року, та не можуть бути підставою для визнання останнього у цій справі таким, що не підлягає виконанню.

Суд взагалі розцінює вищезазначений позов позивача у цій справі лише як спосіб затягування ОСОБА_2 виконання рішення суду в іншій цивільній справі про виселення останнього із вищевказаної іпотечної квартири, яке вже набрало законної сили 23 грудня 2014 року (а.с.40-43).

Оскільки, про виконавчий напис нотаріуса ОСОБА_2 було відоме з 2013 року, а він звернувся до суду із вищезазначеним позовом до суду про визнання останнього таким, що не підлягає виконанню, лише у квітні 2015 року.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

При вищевикладених обставинах, доводи ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Також суд першої інстанції з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішив питання про розподіл судових витрат між сторонами у цій справі.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок Банку, як відповідача у цій справі, судових витрат у вигляді судового збору 268,40 грн. (а.с.150), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Стрелець Л.Г.Каракуша К.В.