Апеляційний суд Житомирської області
Справа №272/324/14-ц Головуючий у 1-й інст. Карповець В. В.
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Шевчук А.М.,

суддів: Заполовського В.Й., Забродського М.І.,

з участю секретаря судового засідання: Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Державний нотаріус Андрушівської державної нотаріальної контори, про скасування свідоцтв про право на спадщину за законом

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 20 березня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 Просили визнати незаконними та скасувати свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, земельну ділянку та право на земельну частку (пай), видані на ім'я відповідача. В обґрунтування позову посилалися на те, що після смерті ОСОБА_5 спадщину прийняла його дружина ОСОБА_6, а після її смерті - їх батько, ОСОБА_7, як син померлої. Вони ж прийняли спадщину після смерті батька, оскільки на момент його смерті були зареєстровані та проживали разом з ним.

Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 20 березня 2015 року позов задоволено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі за пропуском строку позовної давності. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що позивачам було відомо про оформлення спадкових прав відповідачем ще з 2006 року, вони не надали доказів поважності причин пропущення строку позовної давності, а тому суд мав відмовити у задоволення позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Суд першої інстанції задовольнив позов, оскільки прийшов до висновку про його обґрунтованість по суті.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд повинен був застосувати позовну давність та відмовити у задоволені позову за її спливом спростовуються наступним.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 3,4 ст.267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представником відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 було заявлено про застосування судом строку позовної давності відповідно до вимог ст.267 ЦК України з посиланням на те, що позивачі ще у 2006 році дізналися про порушення свого права, коли ОСОБА_3 разом із працівником бюро технічної інвентаризації приїхали до будинку АДРЕСА_1 Андрушівського району Житомирської області, де у присутності позивача ОСОБА_1 проводилася інвентаризація всього будинку та якій було роз'яснено, що дії вчиняються з метою підготовки документів для прийняття спадщини (а.с.90). Окрім цього, відповідач повідомляла позивачів про те, що прийняла спадщину після смерті батька та матері і оформила право власності на будинок та належні їм земельні ділянки. Позивач ОСОБА_1, як голова домогосподарства, починаючи з 2006 року ставить підпис в погосподарській книзі, отримувала у 2007 році паспорт, а тому могла дізнатися про те, що будинок належить з цього часу відповідачу. Через домовленість між сторонами про оформлення спадщини на відповідача позивачі не зверталися до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину.

Сторонами визнано, що у 2012 році ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про їх виселення з житлового будинку АДРЕСА_1 Андрушівського району Житомирської області (провадження у справі №601/1284/12). Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню (ч.1 ст.61 ЦПК України).

Матеріалами справи доводиться, що позивачі постійно проживали разом із своїм батьком у будинку АДРЕСА_1 Андрушівського району Житомирської області на час відкриття спадщини у 2005 році. Продовжують проживати там понині. Вони, відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті їх батька (від спадщини не відмовлялися).

Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину, є правом, а не обов'язком спадкоємця.

Відсутність у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину не позбавила їх права на успадковане після смерті батька майно.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що про порушення своїх прав позивачі довідалися саме у 2012 році, коли до них із позовом про їх виселення звернулася відповідач.

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що позивачі про порушення їх прав дізналися у 2006 році. За змістом ст.ст.10,11,60,212 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги відносно позовної давності ґрунтуються на переоцінці доказів, що неприпустимо.

Позивачі звернулися до суду з вимогою про захист свого цивільного права на спадщину, яке порушено у зв'язку з видачею відповідачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, земельну ділянку та право на земельну частку (пай) 11 березня 2014 року. Вони довідалися про порушення їх прав у 2012 році. Таким чином, на час звернення до суду трирічний загальний строк позовної давності не сплив (2012 рік + 3 роки = 2015 рік) та, звертаючись до суду, позивачі не пропустили позовної давності, що виключило необхідність обговорення причин у відповідності до ч.5 ст.267 ЦК України.

Суд першої інстанції правильно встановив, що після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, спадщину відповідно до приписів ст.1261, ч.3 ст.1268 ЦК України прийняли позивачі, як його діти, що постійно проживали із батьком у будинку на час його смерті, тобто відкриття спадщини. У свою чергу, відповідно до приписів ст.529,549 ЦК УРСР 1963 року ОСОБА_7 прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, оскільки фактично вступив у володіння спадковим майном, враховуючи ту обставину, що постійно проживав у будинку на час смерті матері. У свою чергу, ОСОБА_8, прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, оскільки фактично вступила у володіння спадковим майном (постійно проживала у будинку із чоловіком на час його смерті).

Від встановлених обставин залежить правильне вирішення спору, оскільки з'ясовано, що виданими відповідачу свідоцтвами про право на спадщину за законом, які оспорені позивачами, порушені їх спадкові права.

Суд першої інстанції правильно визначився із тим, що із встановлених обставин випливають відносини спадкування, правильно застосував норми матеріального права, а відтак законно та обґрунтовано задовольнив позов.

Таким чином, суд першої інстанції повно встановив обставини справи, висновки їм відповідають, правильно застосував норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду, згідно ст.308 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду залишає без змін.

Рішення законне та обґрунтоване. Підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 20 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: