О К Р Е М А Д У М К А
суддів Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ
Гвоздика П.О., Ситнік О.М.
12 серпня 2015 року м. Київ
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, відділу державної виконавчої служби Болехівського міського управління юстиції Івано-Франківської області, Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на автомобіль та звільнення його з-під арешту,
При розгляді касаційної скарги ОСОБА_3 на рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 26 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодилася з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на автомобіль та звільнення його з-під арешту.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті − визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.
У позовній заяві ОСОБА_3 вказав на способи захисту свого права, однак, відмовляючи у позові з мотивів невідповідності обраного способу захисту характеру порушеного права, суди не обґрунтували свого висновку.
На нашу думку, ототожнювати виникнення права власності на транспортний засіб з моментом його державної реєстрації у підрозділі Державтоінспекції не можна.
Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.
Оскільки у ЦК України не передбачено жодних вказівок на визначення моменту набуття права власності на транспортний засіб, однак у ч. 2 ст. 640 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії, необхідно визначити, чи є реєстрація транспортного засобу у Державній автомобільній інспекції Міністерства внутрішніх справ України моментом, з яким законодавець пов'язує момент виникнення права власності.
У статті 1 Закону України «Про дорожній рух» зазначено, що цей закон регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов'язки і відповідальність суб'єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об'єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання.
Згідно зі ст. 34 названого Закону державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов'язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків.
Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників.
Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення.
Із аналізу норм зазначеного закону можна зробити висновок, що державна реєстрація транспортних засобів спрямована на впорядкування відносин між учасниками дорожнього руху, у тому числі і в частині обліку транспортних засобів, а не у розумінні реєстрації права власності на транспортний засіб, яка пов'язана саме з виникненням права власності.
Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» судам роз'яснено, що за правилами, установленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним.
При цьому суди не врахували, що відповідно до вимог ст. 396 ЦК України, згідно з якою особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
ОСОБА_3 набув право звернення до суду за захистом свого інтересу, пов'язаного з переходом права власності на спірне майно, тому суди передчасно відмовили у задоволенні позову.
Однак ці обставини не були враховані при постановленні судових рішень судами першої та апеляційної інстанцій, на що не звернув уваги і суд касаційної інстанції.
За таких обставин, вважаємо, що необхідно було застосувати наслідки, передбачені ч. 2 ст. 338 ЦПК України.
Судді Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ П.О. Гвоздик