Справа № 127/3348/15-ц
Провадження № 2/127/2299/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.09.2015 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого - Овсюка Є.М.

при секретарі - Мироненко В.В

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Вінницький експертно-технічний центр Держпраці», третя особа ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ДП «Вінницький експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України» (нині ДП «Вінницький експертно-технічний центр Держпраці»), третьої особи ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В позові зазначає, що працював у відповідача на посадах інспектора по кадрах (на 0,5 ставки) та інженера з охорони праці (на 0,5 ставки) з 19 березня 2012 р., що підтверджується відповідним наказом по підприємству №22-к від 19.03.2012 р. та відповідними записами в його трудовій книжці. Наказами по підприємству, підписаними його начальником ОСОБА_2 №5-к і №6-к від 02.02.2015 р. він був звільнений з займаних посад на підставі п.1 ст.40 КЗпП у зв'язку з скороченням штату. Дані накази, якими він звільнений з займаних посад вважає незаконними, оскільки його звільнення проведено без попередньої згоди первинної профспілкової організації ДП «Вінницький ЕТЦ», чим порушені вимоги ст.43 КЗпП. Так засідання профспілкового комітету, яке розглядало подання начальника центру ОСОБА_2 про його звільнення відбулося 27.01.2015 р., але рішення з цього питання прийнято не було, оскільки за задоволення подання про його звільнення не проголосувала більшість членів профкому, що фактично означає, що профком згоди на його звільнення не дав. На засіданні профкому був присутній начальник центру ОСОБА_2, який знав про винесене профкомом рішення, що не давало згоди про його звільнення, однак не приймаючи це до уваги 02.02.2015 р. начальник центру ОСОБА_2 підписав накази про його звільнення.

Незаконне звільнення з роботи завдало йому душевних і психічних страждань, призвело до погіршення стану здоров'я. На його утриманні знаходиться мати - пенсіонер ОСОБА_3, яка є інвалідом ІІ-ї групи, сам він у 2012 р. переніс інсульт. З врахуванням зазначених обставин просить поновити його на роботі, стягнути заробіток за час вимушеного прогулу і стягнути на його користь 20000 грн. моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач і його представник підтримали позовні вимоги, обґрунтовуючи їх викладеними в позові обставинами. Позивач зазначає, що в засіданні профспілкового комітету, яке відбулося 10.06.2015 р. участі не брав, його про засідання належним чином не повідомили, а тому згода на його звільнення не має значення для вирішення справи.

Представник відповідача Тудін О.І., який також представляє інтереси третьої особи позов не визнав і зазначив, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства України. Так наказом №289 від 01.01.2014 р. прийнято рішення про скорочення чисельності та штату працівників і всіх працівників, в тому числі ОСОБА_5 було попереджено за 2 місяці про наступне звільнення з роботи з 01.01.2015 р. ОСОБА_5 відповідно до ст.49-2 КЗпП було запропоновано іншу роботу, а саме 0,5 ставки посади методиста відділу навчальної роботи і роз'яснено, що у разі відмови від переведення на іншу роботу він може звернутися за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштуватися самостійно. ОСОБА_5 від запропонованої роботи відмовився і ним же було підготовлено, а начальником Вінницького ЕТЦ направлено подання до профспілкової організації про надання згоди на звільнення з роботи ОСОБА_5 Профспілкова організація дійсно не прийняла більшістю голосів рішення про надання згоди на звільнення ОСОБА_5, але про своє рішення профком офіційно керівництво організації не повідомив, що повинен був зробити відповідно до Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», а тому керівник організації мав всі повноваження на видання наказу про звільнення позивача. Також зазначає, що 10.06.2015 р. на виконання ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 03.06.2015 р. було повторно подано подання до первинної профспілкової організації ДП «Вінницький ЕТЦ» на звільнення ОСОБА_1 в зв'язку з скороченням чисельності або штату працівників і більшістю голосів членів профкому (4 - за, утримався - 1) профком надав згоду на звільнення ОСОБА_1 за п.1 ст.40 КЗпП. Тому вважає, що звільнення ОСОБА_1 проведене на законних підставах.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову з врахуванням наступного.

По справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в ДП «Вінницький експертно-технічний центр» з 13 листопада 2007 р. на посаду інженера І категорії у відділ експертизи. Наказом №22-к від 19 березня 2012 р. ОСОБА_1 за його згодою був переведений з посади експерта відділу експертизи на посаду 0,5 штатної одиниці інженера з охорони праці та на посаду 0,5 штатної одиниці інспектора з кадрів з 19 березня 2012 р. Наказами по підприємству за підписом начальника ДП «Вінницького ЕТЦ» ОСОБА_2 № 5-к і №6-к від 02 лютого 2015 р. ОСОБА_1 був звільнений з посади інспектора з кадрів (на 0,5 ставки) і з посади інженера по охороні праці (на 0,5 ставки) відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату. Підставою прийняття даних наказів зазначено ст.64 Господарського кодексу Україні і ст.ст. 40, 43 КЗпП України.

Відповідно до ст.64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Керуючись зазначеною статтею ДП «Вінницький ЕТЦ» видало наказ №289 від 01.12.2014 р. про скорочення чисельності та штату працівників, в тому числі скорочення посад 0,5 штатної одиниці інспектора з кадрів і 0,5 штатної одиниці інженера з охорони праці. Працівників підприємства, які відповідно до даного наказу підпадали під скорочення 1 грудня 2014 р. офіційно було повідомлено про наступне звільнення з роботи через два місяці з 01 лютого 2015 р. З даним наказом ОСОБА_1 був офіційно письмово ознайомлений, що не заперечував в судовому засіданні. ОСОБА_1 була запропонована інша робота, а саме 0,5 ставки посади методиста відділу навчальної роботи, експертно-технічного діагностування, оцінки відповідності продукції, від якої він відмовився зазначивши, що з даними наказами про його звільнення не згоден, так як вони прийняті з порушенням законодавства (а.с. 48-49). З врахуванням відмови ОСОБА_1 від переведення на запропоновану посаду профспілковому комітету ДП «Вінницького ЕТЦ» було подане подання про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 з займаних посад у зв'язку із скороченням штату.

27.01.2015 р. профспілковий комітет підприємства, в якому приймали участь 4 члени із 5-ох обраних розглянув подання начальника центру ОСОБА_2, який особисто виступав з поданням на засіданні профкому, але рішення, яке задовольнило б подання прийнято не було, оскільки з 4-х присутніх членів профкому проголосували «за» - два члени профкому, утримались - два, тобто більшість присутніх членів профкому за подання не проголосували і рішення не набрало необхідної кількості голосів. Про те, що профком не прийняв рішення необхідного для звільнення ОСОБА_1 зазначено і в самих протоколах засідання членів профкому №4 і №5 від 27.01.2015 р. (а.с.10-11), які окремо розглядали питання по кожній із посад, з яких звільняли ОСОБА_6

Допитані в судовому засіданні члени профкому ОСОБА_7, ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснили, що дійсно на засіданні профкому від 27.01.2015 р. згода на звільнення ОСОБА_6 не надана, так як при голосуванні рішення профкому не набрало необхідної кількості голосів.

Не зважаючи на зазначене 02 лютого 2015 р. наказами №5-к і №6-к ОСОБА_1 було звільнено з посади інспектора з кадрів (на 0,5 ставки) і інженера з охорони праці (на 0,5 ставки) з 02 лютого 2015 р. на підставі п.1 ст.40 КЗпП у зв'язку із скороченням штату. Підставою звільнення також зазначена ст.43 КЗпП, тобто попередня згода профкому на звільнення працівника.

Відповідно до ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи адміністрації або власника, зокрема по п.1 ст.40 КЗпП може бути проведене за попередньою згодою первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Первинна профспілкова організація ДП «Вінницького ЕТЦ» складається з п'яти осіб. Розглядаючи питання про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 з займаних посад за скороченням штату, профком в складі чотирьох осіб повинен для прийняття рішення набрати більшість голосів членів профкому. Протоколи №4-к і №5-к засідань профкому від 27.01.2015 р. такої згоди більшості членів профкому не дали, тобто рішення на згоду про звільнення ОСОБА_1 з займаних посад не прийнято. Начальник ДП «Вінницького ЕТЦ» ОСОБА_2, який приймав участь у засіданні профкомуі оголошував подання про звільнення ОСОБА_1 знав про прийняте профкомом рішення, яке не давало підстави для звільнення ОСОБА_1, але не зважаючи на це 02 лютого 2015 р. видав відповідні накази про звільнення ОСОБА_1 у зв'язку із скороченням штатів, посилаючись на ст.43 КЗпП України, хоча профком такої згоди не дав. Відмова профкому в згоді на звільнення є підставою для поновлення ОСОБА_1 на попередніх посадах. Як зазначається в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 р. із послідуючими змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів» - відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. Подальша згода профкому на звільнення ОСОБА_1 з займаних посад (протокол №18 від 10.06.2015 р.) не може вважатись одержанням згоди, яке дає право на звільнення ОСОБА_1 за скороченням штату, оскільки профспілковий комітет 27.01.2015 р. свою позицію з цього питання визначив.

Вирішуючи питання про розмір середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд приймає до уваги розмір середньоденної заробітної плати позивача, який становить 157,30 грн., що підтверджується наявною в справі довідкою підприємства від 02.02.2015 р. і враховуючи, що з дня звільнення ОСОБА_1 з займаних посад (02.02.2015 р. до поновлення його на посадах 02.09.2015 р. пройшло 212 днів), розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 33347,60 грн. (157,30 * 212 днів).

ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу перебував на обліку в центрі зайнятості, в якому одержав виплати на випадок безробіття. За період з 23 лютого 2015 р. по 30 квітня 2015 р. отримав допомогу в сумі 6496,49 грн., а за період з 01 березня 2015 р. по 31 липня 2015 р. отримав допомогу в сумі 15507,30 грн., а всього отримав допомогу на загальну суму 22003,79 грн. Ці суми одержані ОСОБА_9 повинні бути враховані в розмір середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, а тому до стягнення на користь ОСОБА_9 підлягає 11343,81 грн. (33347,60 грн. - 22003,79 грн.).

Вирішуючи питання про відшкодування на користь ОСОБА_1 моральної шкоди суд приймає до уваги, що незаконним звільненням ОСОБА_1 дійсно спричинені душевні і психічні страждання, порушився звичний ритм його життя і з врахуванням обставин по справі вважає за доцільне позов в цій частині задоволити частково та стягнути на його користь 1000 грн. моральної шкоди.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України позивачу на користь якого ухвалено рішення присуджує з другої сторони понесені ним і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ст.367 ЦПК України поновлення працівника на попередній посаді і стягнення заробітної плати за один місяць підлягає до негайного виконання.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 40, 43, 233, 235, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 15, 57-60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково. Поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора відділу кадрів (на 0,5 ставки) та інженера з охорони праці (на 0,5 ставки) державного підприємства Вінницький експертно-технічний центр Держпраці.

Стягнути з державного підприємства Вінницький експертно-технічний центр Держпраці на користь ОСОБА_1 11343,81 грн. середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, 1000 грн. моральної шкоди, а також 364 грн. понесених витрат по оплаті судового збору.

Рішення в частині стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати за один місяць і поновлення ОСОБА_1 на посадах допустити до негайного виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: