Ухвала

іменем україни

30 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Попович О.В., Ситнік О.М.,

за участю представника Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - Тузова В.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на майно,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 01 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, в якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 29 серпня 2007 року

№ ZPVLGA00000083 в розмірі 40 120,85 дол. США, що за курсом 11 грн

78 коп. НБУ станом на 07 липня 2014 року становить 472 623 грн 59 коп., звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем.

На обґрунтування позовних вимог зазначало, що 29 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір

№ ZPVLGA00000083, згідно з умовами якого остання отримала кредит в розмірі 16 000 дол. США зі сплатою % за користування кредитом в розмірі 11,04 % на рік з кінцевим терміном повернення 28 серпня 2017 року.

На забезпечення виконання взятих на себе зобовʼязань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки № ZPVLGA00000083, за яким відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1. Спірне майно належить відповідачам по Ѕ частини кожному на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло. Обумовлена сторонами ціна предмета іпотеки становить 101 000 грн.

Однак взяті на себе зобовʼязання за кредитним договором ОСОБА_4 належним чином не виконувала, у звʼязку із чим станом на 07 липня

2014 року утворилась заборгованість в розмірі 40 120,85 дол. США, що еквівалентно 472 623 грн 59 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 13 166,04 дол. США, заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 10 094,41 дол. США, заборгованості з комісії за користування кредитом в розмірі 1 824 дол. США, пені за несвоєчасне виконання зобовʼязань за договором в розмірі

13 105,67 дол. США, штрафу (фіксована частина) в розмірі 21,22 дол. США, штрафу (процентна складова) - 1 909,51 дол. США. Ураховуючи викладене, на підставі положень ст. ст. 526, 527, 530, 629, ч. 2 ст. 1050, ч. 2 ст. 1054 ЦК України, ст. 109 ЖК України, ст. ст. 12, 33, 38-40 Закону України «Про іпотеку», ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ПАТ КБ «ПриватБанк» просило позовні вимоги задовольнити.

15 грудня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з уточнювальною позовною заявою до ОСОБА_4, в якій просило на підставі положень ст. ст. 509, 525, 526, 527, 530, ч. 1 ст. 598, 599, 610, ч. 2 ст. 615,

ст. ст. 629, 1054 ЦК України стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 29 серпня 2007 року № ZPVLGA00000083 в розмірі 40 120,85 дол. США, що за курсом 11 грн 78 коп. НБУ станом на 07 липня 2014 року становить 472 623 грн 59 коп.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від

15 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на майно відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 01 квітня

2015 року рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від

15 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором кредиту від 29 серпня 2007 року № ZPVLGA00000083 в розмірі

40 120,85 дол. США, що еквівалентно 472 623 грн 59 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 13 166,04 дол. США, заборгованості по процентам в розмірі 10 094,41 дол. США, заборгованості з комісії в розмірі 1 824,51 дол. США, пені за несвоєчасне виконання зобовʼязань за договором в розмірі 13 105,67 дол. США, штрафу (фіксована частина) в розмірі

21,22 дол. США, штрафу (процентна складова) в розмірі 1 909,51 дол. США. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на майно та виселення залишено без розгляду.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду Запорізької області від 01 квітня 2015 року та залишити в силі рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 грудня 2014 року, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Крім того, відмовляючи в задоволенні клопотання про зміну предмета позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що на порушення положень ст. 31 ЦПК України позивачем змінено як предмет позову, так і підставу позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до

ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та залишення без розгляду позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на майно та виселення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що суд першої інстанції відповідно до положень ЦПК України в установленому порядку не вирішив питання про відмову в прийнятті до розгляду уточнювальної позовної заяви та фактично розглянув позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Проте погодитись із таким висновком судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення не відповідає.

Судами встановлено, що 29 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір

№ ZPVLGA00000083, згідно умов якого остання отримала кредит в розмірі 16 000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,04 % на рік з кінцевим терміном повернення 28 серпня 2017 року.

На забезпечення виконання взятих на себе зобовʼязань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки № ZPVLGA00000083, за яким відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1. Спірне майно належить відповідачам по Ѕ частини кожному на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло. Обумовлена сторонами ціна предмета іпотеки становить 101 000 грн.

Однак взяті на себе зобовʼязання за кредитним договором ОСОБА_4 належним чином не виконувала, у звʼязку із чим станом на 07 липня

2014 року утворилась заборгованість в розмірі 40 120,85 дол. США, що еквівалентно 472 623 грн 59 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 13 166,04 дол. США, заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 10 094,41 дол. США, заборгованості з комісії за користування кредитом в розмірі 1 824 дол. США, пені за несвоєчасне виконання зобовʼязань за договором в розмірі

13 105,67 дол. США, штрафу (фіксована частина) в розмірі 21,22 дол. США, штрафу (процентна складова) 1 909,51 дол. США. Ураховуючи викладене, на підставі положень ст. ст. 526, 527, 530, 629, ч. 2 ст. 1050, ч. 2 ст. 1054 ЦК України, ст. 109 ЖК України, ст. ст. 12, 33, 38-40 Закону України «Про іпотеку», ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ПАТ КБ «ПриватБанк» просило позовні вимоги задовольнити.

04 листопада 2014 року у судовому засіданні представником ПАТ КБ «ПриватБанк» заявлено клопотання про зміну предмета позову та заявлено вимоги про відмову від позовних вимог про звернення стягнення на майно та виселення.

15 грудня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з уточнювальною позовною заявою до ОСОБА_4, в якій просило на підставі положень ст. ст. 509, 525, 526, 527, 530, ч. 1 ст. 598, 599, 610, ч. 2 ст. 615,

ст. ст. 629, 1054 ЦК України стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 29 серпня 2007 року № ZPVLGA00000083 в розмірі 40 120,85 дол. США, що за курсом 11 грн 78 коп. НБУ станом на 07 липня 2014 року становить 472 623 грн 59 коп.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України визначено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st303> обмежено межі розгляду справи апеляційним судом. Передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st11> суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач наділений правом визначати предмет та підставу позову (ст. ст. 11 <nau://ukr/1618-15|st11>, 27 <nau://ukr/1618-15|st27>, 31 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st31>), останній шляхом подання письмової заяви може змінити підставу або предмет позову, а не одночасно і підставу, і предмет позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України, крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Позов у цивільному процесі - це письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження у справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).

Предмет позову - це матеріальний зміст позовних вимог позивача, полягає в матеріально-правовій заінтересованості - отримати певне матеріальне благо.

Підстава позову - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які об'єктивуються у поданих доказах. Верховний Суд України зазначив, що під підставами позову, які згідно зі ст. 31 ЦПК може змінити лише позивач, слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може замінити, якщо її дія не поширюється на дані правовідносини.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк», подаючи заяву про зміну предмета позову, змінив як предмет позову: з позову про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення відповідачів на позов про стягнення боргу з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 так і підставу позову: з правовідносин, які врегульовані кредитним договором та договором іпотеки, зокрема ст. ст. 526, 527, 629, ч. 2 ст. 1050, ч. 2 ст. 1054 ЦК України, ст. ст. 12, 33, 38-40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України, на правовідносини які врегульовані кредитним договором і нормами матеріального права (ст. ст. 509, 525, 526, 527, 530, ч. 1 ст. 598, 599, 610, 615, 629, 1054 ЦК України).

Зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що суд апеляційної інстанції, стягуючи заборгованість за кредитним договором, вийшов за межі позовних вимог, змінив предмет і підставу позову та ухвалив рішення за вимогами, які у встановленому порядку заявлені не були, позовна заява про це, яка за формою та змістом мала відповідати вимогам ст. 119 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st119>, у справі відсутня, питання про прийняття її до розгляду у визначеному цим Кодексом порядку не вирішене.

Згідно зі змістом рішення апеляційного суду вимога про стягнення заборгованості за кредитним договором в суді першої інстанції по суті не розглядалась, а позовні вимоги про звернення стягнення на майно та виселення залишено без розгляду (згідно зі змістом рішення суду першої інстанції були предметом розгляду в суді першої інстанції у встановленому розділом ІІІ ЦПК України порядку).

Крім того, слід зазначити, що частинами 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - ЗУ «Про мораторій») від 03 червня 2014 року, згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу » та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

За змістом ст. 58 Конституції України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_186/ed_2014_03_02/pravo1/Z960254K.html?pravo=1> закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

У цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843304/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом України «Про мораторій » мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно із ч. 4 Закону України «Про мораторій» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій» не підлягає виконанню.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-57цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3428/ed_2015_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> є обов'язковою для судів.

Проте суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення, на порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> на зазначені положення закону уваги не звернули, не врахували, що ухваленням судового рішення відчуження майна не відбувається; дія Закону розповсюджуються на дані правовідносини на стадії виконавчого провадження, та дійшли передчасного висновку про відмову в позові.

При цьому вимога про виселення є похідною від вирішення основної вимоги - звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому колегія суддів не ухвалює ніякого рішення щодо цих вимог по суті виходячи з положень ст. 11 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st11> про те, що розгляд справи з ухваленням рішення має бути проведений лише щодо заявлених у встановленому порядку вимог.

Отже, з приводу цих вимог рішення не може ухвалюватись.

Скасування судового рішення суду апеляційної інстанції не перешкоджає подати позов про стягнення заборгованості за кредитним договором на зазначених підставах у передбаченому цивільним процесуальним законодавством порядку.

В іншій частині судове рішення не оскаржуюється, а тому суд касаційної інстанції його законність не перевіряє.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2015_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st336>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 01 квітня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна
Судді:Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко О.В. Попович О.М. Ситнік