УХВАЛА

іменем україни

1 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 9 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 24 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 10 листопада 2007 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, від якого мають сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначала, що спільне життя з відповідачем не склалося, він веде аморальний спосіб життя, вони мають різні погляди на шлюб та сім'ю. Оскільки збереження шлюбу та сімейних відносин є неможливим, позивач просила розірвати шлюб між нею та ОСОБА_4, а також визначити місце проживання дитини, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з нею.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 9 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 24 березня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, зареєстрований 10 листопада 2009 року у Власівській селищній раді м. Світловодська Кіровоградської області, актовий запис № 74, розірвано. Місце проживання дитини сторін: сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, визначено з батьком - ОСОБА_4 Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права и порушення норм процесуального права, просить вищевказані судові рішення змінити в частині визначення місця проживання дитини сторін та визначити місце проживання дитини з нею.

В іншій частині (розірвання шлюбу) судові рішення не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що визначення місця проживання з батьком на підставі написаної заяви ОСОБА_3 відповідає інтересам дитини.

Апеляційний суд, погоджуючись із таким висновком суду першої інстанції, керувався інтересами дитини та тим, що під час вирішення спору щодо місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я.

Проте повністю погодитися з таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що з 10 листопада 2007 року ОСОБА_3 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, від якого мають сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Сторони у справі є особами з обмеженими фізичними можливостями, оскільки є глухонімими.

Сімейно-шлюбні відносини між сторонами припинилися у жовтні 2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України).

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір᾽ю.

Згідно з п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» судам роз'яснено, що, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Апеляційний суд у порушення наведених норм матеріального та процесуального права, ухвалюючи судове рішення, не встановив виключних обставин, які б давали підстави дійти висновку про можливість розлучення дитини з матір'ю, не врахувавши при цьому принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року.

Також апеляційний суд не надав належної правової оцінки доводам ОСОБА_3 про те, що як мати вона виявляла та виявляє більше уваги до дитини та турботи про неї, має кращі умови для належного утримання та виховання малолітньої дитини і, крім отримання пенсії, працює та забезпечена житлом. І відповідно до довідки про отримання допомоги на дитину № 1023 ОСОБА_3 отримує державну соціальну допомогу на дитину інваліда, що підтверджується посвідченням управління праці та соціального захисту населення Автозаводського району м. Кременчука; номер справи одержувача державної соціальної допомоги № 609652/610.

Крім того, апеляційний суд не надав належної правової оцінки тому, що відповідно до довідки Полтавського навчально-реабілітаційного центру № 124 від 16 березня 2015 року дитина знаходиться не на повному державному забезпеченні у Полтавському навчально-реабілітаційному центрі Полтавської обласної ради. У вихідні та святкові дні дитина знаходиться на утриманні батьків.

Апеляційний суд не звернув уваги і на те, що малолітній ОСОБА_5 з дня народження і до теперішнього часу зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 за місцем реєстрації матері, а, беручи за основу заяву ОСОБА_3 щодо іншого місця проживання дитини, з відповідачем (а.с. 25), не з'ясував у неї обставин написання цієї заяви, її відповідність вимогам закону та інтересам дитини, а також не врахував її позовних вимог про залишення дитини з нею (а.с. 2-3) і в установленому ст. 31 ЦПК України порядку письмової зміни позовних вимог вона не подавала.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України, доводів ОСОБА_3 належним чином не перевірив; у достатньому обсязі не визначився з наявністю чи відсутністю обставин, на які вона посилалася; не вмотивував висновку про неможливість забезпечення виховання нею дитини; не дав оцінки обставинам справи та поясненням сторін у їх сукупності; та, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, не встановив і не зазначив у рішенні передбачених ч. 2 ст. 161 СК України, виключних обставин чи будь-яких інших обставин, які б викликали необхідність розлучення малолітньої дитини з матір'ю.

Таким чином, оскільки апеляційним судом не встановлені фактичні обставини справи, які мають важливе значення для правильного вирішення справи, та порушені норми процесуального права відповідно до ст. 338 ЦПК України судове рішення апеляційного суду у частині визначення місця проживання дитини підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 24 березня 2015 року у частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик