Справа №583/2452/13 Головуючий у суді у 1 інстанції - Сидоренко Р.В.
Номер провадження 22-ц/788/1283/15 Суддя-доповідач - Попруга С. В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Попруги С. В.,

суддів - Ільченко О. Ю. , Рибалки В. Г.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 29 квітня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Охтирська міська рада Сумської області,

про зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 29 квітня 2015 року відмовлено в позові ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовної вимоги про зобов'язання ОСОБА_4 засипати копанку, що знаходиться поруч із земельною ділянкою, якою вона користується.

Всі доводи апеляційної скарги по суті зводяться до наступного: 1) судом першої інстанції надано перевагу показанням свідків, які є родичами відповідача та не враховані показання інших свідків, які підтвердили те, що відповідач не відновив копанку, а за допомогою трактора-екскаватора викопав її на рівному місці; 2) суд не врахував та не вірно тлумачив положення ст.ст. 386, 391 ЦК України, п. «ж» ч. 1 ст. 91, ст. 104 ЗК України та ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оренду землі», відповідно яких, зокрема, приведення земельної ділянки у попередній стан здійснюється не тільки власником, а й особою, яка незаконно змінила рельєф; 3) суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив окремі показання свідка ОСОБА_5, не взявши до уваги інші показання цього свідка, які мають значення для справи, що призвело до помилкового висновку, що акт обстеження земельної ділянки №85 від 02 жовтня 2013 року є неналежним доказом; 4) судом першої інстанції не вирішено клопотання ОСОБА_3 про залучення Охтирської міської ради в якості третьої особи на стороні позивача.

У судовому засіданні представники відповідача - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважали рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_3 є користувачем земельної ділянки площею 700 кв. м для ведення городництва по АДРЕСА_1 на підставі договору про право тимчасового користування від 17 лютого 1999 року. Її син ОСОБА_8 є власником земельної ділянки площею 0,1000 га за цією ж адресою на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 16 червня 2009 року.

Відповідач ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,0667 га по АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 30 травня 2006 року та державного акта на право власності на земельну ділянку від 26 травня 2006 року.

Поза межами городу домоволодіння по АДРЕСА_2 ще до купівлі земельної ділянки ОСОБА_4 невідомими особами була викопана копанка, яка межувала з городом позивача. Восени 2011 року відповідач, використовуючи трактор, відновив копанку до розмірів на час виникнення цього спору.

Відповідач не є власником чи користувачем земельної ділянки, на якій розміщена копанка. Згідно довідки наданої Управлінням держземагенства у Охтирському районі зазначена земельна ділянка є власністю Охтирської міської ради, тому ОСОБА_4 не є належним відповідачем у справі, оскільки дотримання правил добросусідства стосується власників та землекористувачів земельних ділянок.

Позивачкою не доведено, що берег копанки знаходиться у безпосередній близькості до спірної межі вищезгаданих земельних ділянок сторін, у зв'язку з чим існує реальна загроза зміни рельєфу її земельної ділянки, яка може призвести до ймовірної неможливості використання нею частини земельної ділянки під город, до зникнення чи зміщення спільної межі на цій ділянці.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Так, згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції врахував всі факти, що входять до предмета доказування. Обставини, якими мотивовано рішення підтверджуються належними й допустимими доказами, яким суд дав оцінку з дотриманням вимог ст. 212 ЦПК України, тому підстав для їх переоцінки колегія суддів не вбачає. Названі обставини доведено ОСОБА_4, тоді як ОСОБА_3 на порушення положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не надала належних доказів на підтвердження своїх вимог.

Висновки суду по суті спору відповідають встановленим фактам. Суд дійшов цих висновків з дотриманням та правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, на які послався в рішенні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують з наступних підстав.

Так, відповідно до пунктів «г», «е», «ж» ч. 1 ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов'язані: не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.

Частинами 1, 2 ст. 103 Земельного кодексу України передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Відповідно до ст. 104 Земельного кодексу України власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров'я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до статей 58, 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ураховуючи викладене, позивачка зобов'язана була довести, що берег копанки знаходиться у безпосередній близькості до спірної межі вищезгаданих земельних ділянок сторін, у зв'язку з чим існує реальна загроза зміни рельєфу її земельної ділянки, яка може призвести до ймовірної неможливості використання нею частини земельної ділянки під город, до зникнення чи зміщення спільної межі на цій ділянці.

Проте, належних допустимих та достовірних доказів на підтвердження підстав та предмету позову в порушення закону позивачка ОСОБА_3 не надала.

Так, як убачається з договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 17 лютого 1999 року на ім'я ОСОБА_3, виконком Охтирської міської ради надав позивачці в оренду земельну ділянку площею 700 кв.м. строком на 25 років для городництва. У плані тимчасового користування, який є складовою частиною цього договору схематично відображена зазначена земельна ділянка, проте межі її не описані, суміжні землевласники, землекористувачі не зазначені (т. 1, а.с. 5-6).

Крім того, позивачкою не надано земельно-кадастрової документації про встановлення меж зазначеної земельної ділянки в натурі (на місцевості) з прив'язкою до збірного кадастрового плану.

Судом першої інстанції позивачці та її представнику відповідно до ст. 10 ЦПК України були роз'яснені їх права та обов'язки, попереджено про наслідки вчинення чи не вчинення процесуальних дій, зокрема, про можливість заявляти клопотання про проведення відповідної судової експертизи для з'ясування обставин, що мають значення для справи та стосуються предмету спору, клопотання про залучення в якості свівідповідача Охтирської міської ради чи виконкому цієї ради. Проте, таких клопотань позивачкою ОСОБА_3 та її представником заявлено не було.

Скасовуючи попередні судові рішення судів першої та апеляційної інстанції в даній справі, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2014 року, зокрема, зазначала (т.1 а.с. 245-247), що обставини щодо створення відповідачем штучної водойми без дозволу власника земельної ділянки, на території якої створена ця штучна водойма у спосіб, що призводить до зсуву ґрунту на належній позивачу на праві користування земельній ділянці не встановлені, не встановлені також обставини щодо прав та обов'язків власника земельної ділянки, на якій розміщена водойма, стосовно усунення порушень прав позивача як землекористувача.

На підтвердження чи спростування зазначених обставин, сторони, а в даному випадку позивачка, яка не погоджується з ухваленим рішенням, відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України мала подати належні, допустимі та достовірні докази щодо предмета спору, чого зроблено не було.

Після вищезгаданої ухвали колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2014 року до справи додано лише довідку Управління Держземагенства в Охтирському районі Сумської області від 07 листопада 2014 року, в якій зазначено, що земельна ділянка за межею домоволодіння за адресою по АДРЕСА_2 є власністю Охтирської міської ради (т.2 а.с. 52).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що є припущенням обґрунтування позовних вимог. Достовірних даних про те, на якій відстані знаходиться копанка від города позивачкою не надано. За встановлених обставин, показання свідків не підтверджують позовних вимог.

Як убачається з технічної документації на земельну ділянку відповідача, а саме ситуаційного плану (т.1 а.с. 44, 52), земельна ділянка, на якій знаходиться спірна копанка, відповідно до Умовних знаків для топографічної карти масштабу 1:10000, затверджених наказом Міністерства екології та природних ресурсів України N 254 від 9 липня 2001 року, позначена, як «заболочений луг» (№351), що не виключає її природнього походження, а отже і обізнаності позивачки про ці обставини та урахування їх при отриманні земельної ділянки під свій город.

Крім того, у судовому засіданні апеляційного суду, представником відповідача надано фотокопію постанови Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08 червня 2015 року, яка забрала законної сили 19 червня 2015 року у справі адміністративного судочинства за позовом ОСОБА_4 до головного спеціаліста відділу оперативного контролю за дотриманням вимог земельного законодавства Управління з контролю за використанням та охороною земель Державної інспекції сільського господарства в Сумській області ОСОБА_9., третя особа - інспекція сільського господарства в Сумській області про визнання дій протиправними, скасування акту обстеження земельної ділянки, Державна Казначейська служба України.

Зазначеною постановою визнано протиправними дії головного спеціаліста відділу оперативного контролю за дотриманням вимог земельного законодавства Управління з контролю за використанням та охороною земель Державної інспекції сільського господарства в Сумській області ОСОБА_9. по складанню акту обстеження земельної ділянки від 02 жовтня 2013 року за №85.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги з приводу належності, як доказу, акту обстеження земельної ділянки від 02 жовтня 2013 року за №85 та не прийняття окремих показань свідка ОСОБА_9 не заслуговують на увагу.

Інші доводи апеляційної скарги не мають юридичного значення, а тому не впливають на висновки суду по суті спору.

Ураховуючи викладене, колегія суддів також вважає, що відсутні порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

З матеріалів справи, а саме договору про надання правової допомоги від 29 травня 2015 вбачається, що фахівець в галузі права ОСОБА_7 надавав правову допомогу ОСОБА_4 у цій цивільній справі.

ОСОБА_4 відповідно до квитанції серії АААБ №36 від 29 травня 2015 року сплатив фізичній особі-підприємцю ОСОБА_7 700 грн. за надану в суді апеляційної інстанції правову допомогу, яка підтверджується актом виконаних робіт.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Частиною 4 ст. 88 ЦПК України передбачено, що у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є інвалідом першої групи загального захворювання (т. 3, а.с. 12).

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» установлено у 2015 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 1218 гривень, з 1 грудня - 1378 гривень; у погодинному розмірі: з 1 січня - 7,29 гривні, з 1 грудня - 8,25 гривні.

З вищенаведених норм законів вбачається, що розмір компенсації витрат на правову допомогу при розгляді даної справи у погодинному розмірі не може перевищувати 487,20 грн. (1218 грн. * 40%) та бути нижчим 7,29 грн.

За таких обставин, враховуючи характер спірних правовідносин, ступінь складності справи, граничний (максимальний) та мінімальний розміри компенсації витрат на правову допомогу у погодинному розмірі, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, колегія суддів вважає необхідним визначити витрати на правову допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 200 грн., які необхідно компенсувати ОСОБА_4 за рахунок Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 291, 303, 304, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 29 квітня 2015 року залишити без змін.

Компенсувати ОСОБА_4 за рахунок Державного бюджету України понесені ним витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 200 грн.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -

.