АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа 212/2746/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1725/К/15 суддя Колочко О.В.
Категорія 20 (І) Суддя-доповідач - Грищенко Н.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Грищенко Н.М.

суддів - Братіщевої Л.А., Чорнобука В.І.

при секретарі - Масловій К.В.

за участю: ОСОБА_2, який діє за довіреністю в інтересах ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє за довіреністю в інтересах ОСОБА_3 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 08 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Придніпровської Товарної Біржі про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до суду про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, посилаючись на те, що 18.11.1997 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 Даний договір було зареєстровано Криворізькою філією Придніпровської товарної біржі.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 08 липня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про скасування заочного рішення суду та постановлення нового рішення по суті позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Зокрема, судом не взято до уваги, що 18 листопада 1997 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, та зареєстрований Криворізькою філією Придніпровської товарної біржі, який на той час, відповідно до вимог ст.. 15 ЗУ «Про товарну біржу», не потребував нотаріального посвідчення.

При зверненні до Реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області з заявою про державну реєстрацію права власності на дану квартиру, позивачу було відмовлено з підстав не відповідності договору купівлі-продажу нерухомого майна від 18.11.1997 року вимогам Закону.

На даний час позивач не має змоги розпорядитись свою власністю, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна від 18.11.1997 року, засвідчений Криворізькою філією Придніпровської товарної біржі не визнається нотаріусом, як правовстановлюючий документ, оскільки не відповідає вимогам ст. 227 ЦК України УРСР ( в редакції 1996 року)

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18 листопада 1997 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, зареєстрованого Криворізькою філією Придніпровської товарної біржі. Вказаний договір було зареєстровано в КП «ДОР Криворізьке бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі 18П-128-128 на ім'я ОСОБА_3 (а.с. 8, 11).

Відповідно до акту складеного мешканцями будинку АДРЕСА_1 від 01.04.2015 року та затвердженого працівником ТОВ «Житлокомцентр», ОСОБА_3 проживає в квартирі № 18 вказаного будинку з 1998 року по теперішній час (а.с. 12).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав передбачених ч.2 ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) для визнання угоди дійсною

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції таким, що відповідає нормам закону та обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до ст.153 ЦК України 1963 року, чинного на час укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна договір, вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

У відповідності до вимог ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 227 цього ЦК (в редакції 1963 року) прямо передбачено, що договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст.47 цього Кодексу).

Відповідно до п.а ч.1 «Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, зареєстрованих Міністерством юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, договори купівлі-продажу посвідчуються згідно з чинним законодавством державними нотаріальними конторами.

А тому суд першої інстанції давши належну оцінку дослідженим доказам в їх сукупності, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов правильного висновку що спірний правочин не має ніякої юридичної сили та не тягне за собою будь-яких правових наслідків, у зв'язку з чим обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання дійсним біржової угоди купівлі-продажу нерухомого майна укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконувала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Згідно до ч.2 ст.220 ЦК України (1963року) якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Як убачається з матеріалів справи 18 листопада 1997 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, зареєстрованого Криворізькою філією Придніпровської товарної біржі.

Відповідно до п.3 договору купівлі-продажу, квартира продана за 8 120 грн., які продавцем отримані від покупця до підписання даного договору, тобто відбулося часткове виконання умов договору, але, доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_4 ухилявся від нотаріального посвідчення договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_1, позивачем не надано.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав передбачених ч.2 ст. 47 ЦК УРСР ( в редакції 1963р.) для визнання угоди дійсною.

Безпідставними є посилання в апеляційній скарзі на положення ст. 15 Закону України «Про товарну біржу, закріплені в Цивільному кодексі України. Крім того, положення вищезазначеного Закону, відповідно до якої біржова угода підлягає реєстрації на товарній біржі і не підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки він є спеціальним нормативним актом щодо визнання правових умов створення і діяльності товарних бірж на території України та загальним стосовно укладення договорів. А тому, в даному випадку, спеціальними є норми, які повинні застосовуватися з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Посилання в апеляційній скарзі,на те, що на даний час позивач не має змоги розпорядитись свою власністю, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна від 18.11.1997 року, засвідчений Криворізькою філією Придніпровської товарної біржі не відповідає не відповідає вимогам ст. 227 ЦК України УРСР ( в редакції 1996 року), колегія суддів до уваги не бере, так як це не може бути підставою для скасування законного рішення, оскільки воно не призвело до неправильного вирішення справи.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції на виконання вимог ст.ст. 214, 215 ЦПК України, вірно визначився з характером спірних правовідносин, правовою нормою, що підлягає застосуванню до їх врегулювання, в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє за довіреністю в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 08 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді: