АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/4076/15 Головуючий 1 інстанції Лігус С.М.
Справа № 644/5720/14-ц Доповідач Кружиліна О.А.
Категорія: договірні
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді Кружиліної О.А.,

суддів колегії ОСОБА_1, ОСОБА_2,

за участю секретарів Шалімової Ю.О., Сементовської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 10 квітня 2015 року

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_4 суму боргу за договором позики № 39 від 07.04.2011 року з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних у розмірі 2 509 962, 08 грн. і суму боргу за договором позики № 40 від 07.04.2011 року з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних у розмірі 1 010 011,74 грн.; судовий збір у розмірі 3 654,00 грн., витрати на сплату послуг банку у розмірі 50,00 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 4 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 07.04.2011 року між сторонами було укладено два кредитних договори за № 39 та № 40, згідно з якими ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 383 747 гривень та 13 001 доларів США, а позичальник ОСОБА_3 зобовязався повернути зазначену суму через 2 місяці, тобто до 07.06.2011 року, а також щомісяця сплачувати позивачу винагороду у розмірі 5 % від суми боргу.

До 07.06.2011 року відповідач борг не повернув, щомісячну винагороду не сплатив.

На численні вимоги позивача повернути борг відповідач відмовляв, мотивуючи відмову відсутністю грошових коштів, обіцянками згодом повернути гроші, а інколи взагалі зникав та на телефонні дзвінки не відповідав.

Згідно з пунктом 5.2 договору № 39 від 07.04.2011 року у разі затримки відповідачем виплати відсотків більш, ніж на три доби, розмір відсотків збільшується до 15 %.

Згідно з пунктом 5.1 договору № 40 від 07.04.2011 року у разі затримки відповідачем виплати відсотків більш, ніж на три доби, розмір відсотків збільшується до 15 %.

Таким чином, загальна сума, яку належить стягнути з відповідача на користь позивача за договором № 39 від 07.04.2011 року, з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, становить 2 509 962,08 грн., а за договором № 40 від 07.04.2011 року, з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, становить 85 035,26 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на 02.06.2014 року складає 1 010 011,74 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 10 квітня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 за договором позики № 39 від 07.04.2011 року 2 509 962,08 грн., за договором позики № 40 від 07.04.2011 року 931 257,98 грн., судовий збір у розмірі 3 654 грн.

В решті позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема апелянт зазначив, що грошових коштів від позивача він не отримував, а підписані 07 квітня 2011 року ним кредитні договори за № 39 та № 40 є договорами, як протоколи (договори) про намір. Загальний зміст підписаних договорів вказує на те, що сторони домовилися не про передачу та отримання грошей, а про можливі санкції в разі їх невиконання. Взагалі позивач не є особою, що має право надавати фінансові послуги, а договори виглядають удаваними, не реальними і є неукладеними.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Перевіряючи доводи сторін, суд першої інстанції забезпечив сторонам рівні можливості щодо надання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, сприяв всебічному і повному зясуванню обставин справи і вирішив справу на засадах змагальності.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні дані та відповідні їм правовідносини, розглянув справу в межах заявлених позовних вимог і ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з положень статей 526, 625, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України та тих обставин, що з письмових договорів № 39 та № 40 від 07.04.2011 року, які іменуються «Кредитний договір» зазначені у договорах грошові кошти отримані відповідачем у момент їх підписання, тобто 07.04.2011 року. Підписання зазначених договорів відповідачем не заперечується. Суд прийшов до висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються статтями 1046 1050 ЦК України, оскільки за змістом укладених договорів, між сторонами було укладено саме договори позики, за умовами яких ОСОБА_6 прийняв на себе зобовязання повернути грошові кошти у повному обсязі через 2 місяця з дня їх підписання. Оскільки позичальник не виконав свого зобовязання, він зобовязаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час, а також три проценти річних від простроченої суми.

З таким висновком суду першої інстанції, апеляційний суд погоджується, вважає його правильним, обґрунтованим, та таким, що ґрунтується на достатньо повно встановлених обставинах справи, доказах, які містяться в матеріалах справи та відповідає вимогам статті 213 ЦПК України.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції правильно зазначено, що у разі існування договору, укладеного у письмовій формі, у даному випадку «Кредитний договір» з умов якого вбачається про отримання грошових коштів відповідачем і не надання суду належних та допустимих доказів, що грошові кошти відповідачем 07 квітня 2011 року не отримувались, є підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_4

За частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обовязок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, апеляційний суд, дослідивши ретельно зміст підписаних відповідачем 07 квітня 2011 року договорів під назвою «Крединий договір», з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання, виявив справжню правову природу укладених договорів, незалежно від їх найменування, прийшов до висновку, що між сторонами укладалися саме договори позики.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, які згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх судів України.

Відповідно до частини 3 статті 10 та статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених, статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що саме відповідач повинен довести факт не отримання грошових коштів, указаних у підписаних ним договорах.

Відповідачем не було надано як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів того, що гроші ним 07 квітня 2011 року не отримувались; доказів того, що дії ОСОБА_4 підпадають під дію Кримінального кодексу України, відповідачем також не надано; правом на оспорювання договорів він не скористався і з таким позовом до суду не звертався.

Отже, доводи апелянта щодо не отримання грошових коштів спростовуються оригіналами договорів, підписаних особисто відповідачем, які містяться в матеріалах справи

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, 315, 317, 319, ЦПК України, судова колегія судової палати, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 10 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий-суддя-

Судді колегії-