Єдиний унікальний номер 725/976/15-ц
Номер провадження 2/725/214/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2015 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Томко І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що 14 вересня 2003 року між ним та відповідачкою зареєстровано шлюб у міському відділі РАГСу Чернівецького обласного управління юстиції м. Чернівці, актовий запис №1471. Під час шлюбу у них народилось двоє дітей, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Разом з тим, оскільки протягом останніх років спільне життя з відповідачкою у них не склалось, вони не можуть дійти до спільної думки з найдрібніших питань сімейного життя, тому з березня 2008 року вони разом, як подружжя, не проживали, а в подальшому шлюб між ними 27 вересня 2010 року розірвано. Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 31 березня 2009 року визначено місцем постійного проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 за місцем проживання батька ОСОБА_1, а сина із відповідачем.

При цьому, вказував, що на неодноразові його звернення до відповідача з приводу надання дозволу на виїзд дитини за кордон для оздоровлення та відпочинку, відповідачка в добровільному порядку такого дозволу не надає, мотивуючи це тим, що поїздка може бути здійснена тільки за її присутності, оскільки він ніби то бажає за кордоном продати свою дитину.

Крім того зазначав, що 05 липня 2010 року Першотравневий районний суд м. Чернівці виніс рішення, яким задовольнив його позов до ОСОБА_5 та надав дозвіл на виїзд за межі України неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3. Аналогічне рішення прийняте також 07 травня 2012 року.

Проте, незважаючи на вищевказані рішення, така ж ситуація відбулась і в листопаді 2013 та 2014 року, однак відповідачка знову відмовила в наданні дозволу в виїзд дитини за межі України.

Посилаючись на вищевказане, а також зважаючи на існування постійного непорозуміння та психологічної несумісності із відповідачем та те, що їх спільне проведення часу є неможливим, ураховуючи відсутність добровільної згоди відповідача щодо надання дозволу на виїзд дітей за кордон, просив винести рішення, яким надати дозвіл на тимчасовий виїзд (строком до 20 діб) малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 в супроводі ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, за межі України для відпочинку, зміни обстановки та оздоровлення на період травень-червень-липень-серпень 2015, 2016, 2017 років до країн Єгипет, Болгарія, Туреччина та країн Шенгенської групи.

Не погоджуючись із поданим позовом, відповідачка ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон, в обґрунтування якого вказувала, що перебуваючи із відповідачем у шлюбі у них народилося двоє дітей, а саме: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання якої визначено із батьком та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, місце проживання якого визначено із нею.

Також вказувала на те, що з березня 2008 року вона разом із ОСОБА_1 як подружжя, не проживають, а заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 червня 2010 року їх шлюб було розірвано.

Крім того, вказувала на те, що починаючи з березня 2012 року вона неодноразово зверталася до ОСОБА_1 з проханням надати дозвіл на виїзд за межі України дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оскільки діти потребують відпочинку, однак відповідач в добровільному порядку такого дозволу не надає, мотивуючи це тим, що поїздка може бути здійснена тільки за його присутності, а також присутності його батьків, оскільки вона бажає за кордоном продати дитину.

Тому, враховуючи вищевикладене, просила винести рішення, яким надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 в супроводі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, за межі України для відпочинку, зміни обстановки та оздоровлення на період травень-червень-липень-серпень 2015, 2016, 2017 років до країн Єгипет, Болгарія, Туреччина та країн Шенгенської групи.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. Крім того, ОСОБА_1 проти задоволення зустрічного позову не заперечував, однак вказав, що дозвіл на виїзд дітей, зокрема ОСОБА_3 може бути наданий лише на 14 днів, оскільки рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13 квітня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до нього про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, яке набрало законної сили та не скасовано, ОСОБА_2 встановлено можливість спільного відпочинку із ОСОБА_3 влітку протягом 14 календарних днів поспіль в період з 1 червня по 14 червня кожного року.

ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 визнала частково, зокрема не заперечувала в наданні в судовому порядку позивачу дозволу на виїзд дочки ОСОБА_3 за межі України разом із батьком для відпочинку, однак в частині надання дозволу на виїзд сина ОСОБА_4 разом із батьком заперечувала, вказавши на те, що позивач позбавляє її можливості спілкуватися із сином, здійснювати його матеріальне забезпечення та придбання йому одягу, взяття тощо, а також надання такого дозволу вважає буде суперечити інтересам її сина й відповідно просила у задоволенні позову в цій частині відмовити. Крім того підтримала зустрічний позов, який просила задовольнити.

Представник Органу опіки та піклування Чернівецької міської ради, що по даній справі є третьою особою, в судовому засіданні вказуючи на те, що заявлені позовні вимоги стосуються інтересів неповнолітніх дітей та надання такого дозволу буде сприяти поліпшенню їх стану здоровя та сприяти їх духовному розвитку, просила прийняти судом рішення виключно з урахуванням інтересів дітей.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному об'ємі, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 вересня 2003 року між сторонами зареєстровано шлюб у міському відділі РАГСу Чернівецького обласного управління юстиції, який рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27 вересня 2010 року розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу й відповідно на час розгляду справи сторони проживають окремо, що також підтверджується та не заперечується наданими сторонами поясненнями в ході судового розгляду та наявними у матеріалах справи письмовими доказами (а.с. 9).

Крім того, як встановлено судом, від даного шлюбу у сторін народилось двоє дітей, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10, 11).

Також судом встановлено, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 31 березня 2009 року визначено місцем постійного проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 за місцем проживання батька ОСОБА_1, а малолітньої дитини ОСОБА_4 за місцем проживання матері ОСОБА_2 (а.с. 12-16). При цьому, доказів щодо зміни місця проживання дітей сторонами суду не надано, як і не надано доказів існування між ними домовленості щодо зміни місця проживання дітей, а також доказів чинення обома батьками один одному перешкод у спілкуванні з дітьми.

Крім того, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13 квітня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, яке набрало законної сили та не скасовано, ОСОБА_2 встановлено систематичні побачення з дочкою ОСОБА_3 20 червня кожного року з 12 години 00 хвилин до 18 години 00 хвилин, а також другу та четверту суботу місяця з 12 години 00 хвилин з ночівлею на неділю до 17 години 00 хвилин та можливість спільного відпочинку із ОСОБА_3 влітку протягом 14 календарних днів поспіль в період з 1 червня по 14 червня кожного року.

Разом з тим, як установлено судом, відповідачка ОСОБА_2 відмовляється у добровільному порядку надати дозвіл на виїзд дітей за межі України без її супроводу як матері дітей, вказуючи зокрема на те, що бажає щоб її діти відпочивали за кордоном разом із нею, а поїздка її сина разом із батьком може зашкодити його інтересам й відповідно не вплине позитивно на стан його здоровя тощо. Також свою відмову обґрунтовує небезпекою в тому, що ОСОБА_1 може продати сина за кордоном та вона більше ніколи не побачить свого сина й відповідно буде позбавлена права приймати участь у його вихованні та розвитку, що призведе до порушення її прав на спілкування із сином та на участь у його вихованні.

Так, відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно п. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 8 ст. 7 цього Кодексу регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Пунктом 2 ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років ). З відсутності згоди одного із батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ на дитину видається органами внутрішніх справ за місцем проживання дитини і оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку.

Крім того, відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, зокрема згідно із п. 2-2 виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення оригіналів або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Пунктом 18 Правил убачається, що оформлення видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення оформлення проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Крім того, у ст. 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 150, ч.ч.1, 2 ст. 155 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані поважати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно Принципу 6 Міжнародної Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своїми батьками.

Відповідно до п. 1 Статті 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї.

Таким чином, суд вважає, що відмова ОСОБА_2 у наданні дозволу на тимчасовий виїзд малолітніх дітей в супроводі батька, ОСОБА_1 за межі України для відпочинку, зміни обстановки та оздоровлення на період травень-червень липень-серпень 2015, 2016, 2017 років до країн Єгипет, Болгарія, Туреччина та країн Шенгенської групи є безпідставною і такою, що порушує права неповнолітніх дітей на усесторонній розвиток та право з ознайомленням із різними країнами, а також те, що судом не встановлено обставин, що обмежують право на виїзд закордон неповнолітніх дітей, а тому суд вважає за необхідне відновити порушені права та інтереси неповнолітніх дітей, шляхом задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про надання йому дозволу на виїзд малолітніх дітей за кордон.

Враховуючи вищевикладене, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а також враховуючи, те що відмова відповідача є безпідставною і такою, що порушує права малолітніх дітей на всебічний розвиток, ознайомлення з культурами різних країн та право на відпочинок, оздоровлення, а також те, що судом не встановлено обставин, які б обмежували право на виїзд за кордон дітей, при цьому, ураховуючи непрості взаємовідносини сторін та існування постійних суперечок щодо права прийняття участі у вихованні дітей та можливості періодичного виїзду за межі України для відпочинку з одним із батьків тощо, а також інтереси самих дітей та їх батьків, вважає, що заявлений позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, оскільки його задоволення відповідатиме інтересам дітей.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд малолітніх дітей за кордон, на думку суду вони підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 124, п. 9 ст. 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України. До основних засад судочинство віднесено обовязковість рішень суду.

Як встановлено судом, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13 квітня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, ОСОБА_2 встановлено систематичні побачення з дочкою ОСОБА_3 20 червня кожного року з 12 години 00 хвилин до 18 години 00 хвилин, а також другу та четверту суботу місяця з 12 години 00 хвилин з ночівлею на неділю до 17 години 00 хвилин та можливість спільного відпочинку із ОСОБА_3 влітку протягом 14 календарних днів поспіль в період з 1 червня по 14 червня кожного року.

Дане судове рішення набрало законної сили та у визначеному законом порядку не оскаржено та не скасовано й відповідно ОСОБА_2 доказів на спростування вказаного не надано, а також не надано доказів на підтвердження того, що між нею та ОСОБА_1 досягнуто іншого порядку її участі у спілкуванні з дочкою.

Таким чином, суд ураховуючи вищевикладене, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а також враховуючи відсутність добровільної згоди ОСОБА_1 на надання ОСОБА_2 дозволу на тимчасовий виїзд малолітніх дітей у її супроводі за межі України для відпочинку, зміни обстановки та оздоровлення на період травень-червень липень-серпень 2015, 2016, 2017 років до країн Єгипет, Болгарія, Туреччина та країн Шенгенської групи, а також те, що судом не встановлено обставин, що обмежують право на виїзд за кордон неповнолітніх дітей разом із матірю, суд ураховуючи виключно інтереси дітей, а також наявність визначеного рішенням суду права ОСОБА_2 на спільний відпочинок із ОСОБА_3 влітку протягом 14 календарних днів поспіль у період з 1 червня по 14 червня кожного року, вважає що позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково із наданням їй дозволу на виїзд малолітніх дітей за кордон тривалістю 14 календарних днів.

При цьому, суд ураховуючи непрості взаємовідносини сторін та існування постійних суперечок щодо права прийняття участі у вихованні дітей та можливості періодичного виїзду за межі України для відпочинку з одним із батьків тощо, а також інтереси самих дітей, вважає за можливе надати ОСОБА_2 дозволу на тимчасовий виїзд малолітніх дітей у її супроводі за межі України для відпочинку, зміни обстановки та оздоровлення на період травень-червень липень-серпень 2015, 2016, 2017 років до країн Єгипет, Болгарія, Туреччина та країн Шенгенської групи.

Крім того, вимог щодо надання дозволу на оформлення видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, ОСОБА_2 не заявлено, а тому поданий нею зустрічний позов суд вирішує згідно положень ст. 11 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», ст.ст.1,2,,6, Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», ст.ст.7,141,150,155 СК України, ст.ст.15-16,313 ЦК України, ст.ст. 3-4, 57-60,64,130,208-209,212-215,218,294-295 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон, - задовольнити.

Надати ОСОБА_1 дозвіл на тимчасовий виїзд строком до 20 діб за межі України малолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 до країни Шенгенської групи та Єгипту, Болгарії, Туреччини, на відпочинок, зміну обстановки та оздоровлення, без дозволу (згоди) матері дітей ОСОБА_2 у період травень-червень-липень-серпень 2015, 2016 та 2017 років, у супроводі батька дітей ОСОБА_1.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон, - задовольнити частково.

Надати ОСОБА_2 дозвіл на тимчасовий виїзд строком до 14 діб за межі України малолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 до країни Шенгенської групи та Єгипту, Болгарії, Туреччини, на відпочинок, зміну обстановки та оздоровлення, без дозволу (згоди) батька дітей ОСОБА_1 у період травень-червень-липень-серпень 2015, 2016 та 2017 років, у супроводі матері дітей ОСОБА_2.

В іншій частині позовних вимог за зустрічним позовом відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало