Справа № 456/994/15-ц
Провадження № 2/456/704/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2015 р. Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Яніва Н. М.

при секретарі - Курта В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрий справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Дулібська сільська рада Стрийського району, управління Держземагенства в місті Стрий та Стрийському районі про визнання права власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовною заявою в якій просить постановити рішення, яким визнати за нею право власності на земельну ділянку загальною площею 0, 25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд розташовану в. с.Дуліби по вул. Шевченка, 28 Стрийського району Львівської області.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на підставі договору дарування від 12.04.2006 р. вона стала власником домоволодіння по вул. Шевченка 28 в с. Дуліби Стрийського району. При оформленні договору нотаріус не з»ясувала статус земельної ділянки на якій розміщене домоволодіння і вони не придали цьому значення, оскільки вважали, що земельна ділянка є складовою частиною домоволодіння. З того часу вона користується домоволодінням як власник, утримує його, сплачує необхідні платежі та збори, обробляє земельну ділянку. Як власник домоволодіння в 2013р., вона вирішила оформити право на земельну ділянку на своє ім»я. І лише тоді дізналась, що на відповідача виданий державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, що в свою чергу виключає оформлення земельної ділянки на неї. В позасудовому порядку вирішити це питання неможливо, а тому звернулась з позовом до суду.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав викладених у позовній заяві, додатково пояснила, що в 2006р. вона отримала в дар будинковолодіння за вищевказаною адресою. З того часу проживала там та використовувала його за призначенням. Будинок розташований на земельній ділянці пл. 0,25 га, окрім того там розміщені, гараж, будинок з шлакоблоку, альтанка, бетонний погріб, цегляний сарай, для обслуговування яких, потрібна вся земельна ділянка. Під час оформлення договору дарування, була домовленість з відповідачем про дарчу домоволодіння разом з земельною ділянкою, при цьому відповідач не повідомив, що в нього є державний акт на землю, про це їй стало відомо тільки в 2013р. В добровільному порядку відповідач відмовляється відчужити земельну ділянку, а тому просить позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце судового розгляду справи. В попередніх судових засіданнях, позов заперечив, пояснив, що спірне будинковолодіння в с. Дулібах придбав його зять, який перебував на заробітках за кордоном, а тому будинок та землю оформив на нього. Хоча жодного дня в цьому будинку він не проживав та не вкладав в нього коштів. Увесь час проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1. В 2006р. зять з донькою передзвонили з Іспанії і сказали, щоб будинок переписав на ОСОБА_1 (родичку зятя). Дійсно в 2006р. був в нотаріуса в м. Стрию та оформив договір дарування, добровільно підписав договір, оскільки будинок йому не належав і до такого

він відношення не мав. На даний час зять з донькою розлучились, а тому відмовляється переписувати земельну ділянку.

Представник третіх осіб Дулібської сільської ради та Управління держземагенства у м. Стрий та Стрийському районі Львівської області в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі,дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до переконання, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Власник порушеного права може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК і зокрема шляхом визнання права власності.

Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого є свобода договору, суть якої полягає зокрема і в тому, що сторони є вільними у визначенні умов договору, а згідно ч. 3 ст. 6 ЦК, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо не вказано про це, а також у разі якщо, обов»язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або з суті відносин між сторонами. Таким чином, свобода договору не має абсолютного характеру. Договір має відповідати імперативним приписам цивільного законодавства і сторони відступати від них не можуть.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. При цьому, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

В судовому засіданні встановлено і сторонами не заперечено, що відповідно до договору дарування від 12.04.2006 року серія ВСР № 859028, зареєстрованого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу ОСОБА_3 в реєстрі за № 205, ОСОБА_2 подарував, а позивач по справі ОСОБА_1 отримала у власність домоволодіння № 28, що знаходиться по вул. Шевченка в с. Дуліби, Стрийського району Львівської області. У вказаному договорі також вказано, що домоволодіння розташоване на землях сільської ради.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.04.2006р, ОСОБА_1 являється одноособовим власником домоволодіння по вул. Шевченка, 28 в с. Дуліби, Стрийського району.

Згідно Наказу Держкомстату №95 від 18.04.2005р. «Про затвердження форм по господарського обліку та інструкції з ведення по господарського обліку в сільських, селищних та міських радах» домоволодінням є житловий будинок з прилеглою до нього земельною ділянкою та належними йому господарськими спорудами та будівлями.

Той факт, що земельна ділянка пл. 0,25 га, яка призначена для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку і господарських будівель та яка на даний час фактично належить

позивачу ОСОБА_1 та використовується останньою, в дійсності оформлена на праві приватної власності за відповідачем ОСОБА_2, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЛВ № 053540.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до ч. 4 ст. 373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Статтею 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною 1 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно зі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

При застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року № 6-2цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз'яснено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі ст. 377 ЦК України, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК України Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України» від 27 квітня 2007 року і згідно зі ст. 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. З 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до ст. 377 ЦК України і ст. 120 ЗК України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю» від 5 листопада 2009 року.

Таким чином, згідно договору дарування від 12.04.2006 року серія ВСР № 859028, зареєстрованого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу ОСОБА_3 в реєстрі за № 205, ОСОБА_1 ставши власником домоволодіння №28 по вул. Шевченка в с. Дуліби, Стрийського району, набула й права власності на спірну земельну ділянку площею 0,25 га у розмірах та на умовах, на яких вони належали ОСОБА_2.

Окрім того, судом береться до уваги й той факт, що згідно плану забудови спірної земельної ділянки (а.с. 7), будинок та господарські будівлі розміщені по всьому периметру земельної ділянки, а тому для обслуговування таких потрібна вся земельна ділянка у розмірах згідно з планом.

Проаналізувавши вищенаведені правові норми, суд прийшов до переконання, що формальний власник спірної земельної ділянки площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яким по документах є ОСОБА_2, фактично вже втратив реальну можливість володіти, користуватися і розпоряджатися нею - така можливість є лише у власника будинку, будівлі чи споруди, в даному випадку у позивача ОСОБА_1, яка і є власником домоволодіння, а тому за нею слід визнати право власності на земельну ділянку по вул. Шевченка,28 в с. Дуліби, Стрийського району.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, ЦПК України, ст. 120 ЗК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,25 га у межах згідно з планом, розташовану на території Дулібської сільської ради Стрийського району Львівської області, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ № 053540 від 29.10.2004 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а у разі якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10-ти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: ОСОБА_4