ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 753/8393/14-ц
провадження № 2/753/226/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2015 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДЕАК Ю.В.

за участю

представника позивача ОСОБА_1;

представника відповідача Дементьєва Я.Т.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 2» про визнання договору укладеним -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_3) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 2» (далі по тексту - відповідач, ТОВ «Рада 2») про визнання договору укладеним.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем на його адресу було надіслано до підписання пропозицію договору про надання послуг з управління та утримання будинку, споруд та прибудинкових територій. У зв'язку з невідповідністю деяких положень зазначеного договору вимогам законодавства, позивачем було підписано даний договір 27.01.2014 року та направлено його на адресу відповідача разом з протоколом розбіжностей до нього. Оскільки відповідачем даний договір разом з протоколом розбіжностей не був підписаний, позивач просить суд визнати договір про надання послуг з управління та утримання будинку, споруд та прибудинкових територій від 27 січня 2014 року укладеним.

До початку судового розгляду представником позивача неодноразово уточнювались позовні вимоги шляхом направлення до суду відповідних заяв, зокрема в частині визнання його укладеним на визначених позивачем умовах, виключення з цього договору деяких пунктів, а також зазначення часу з якого даний договір є укладеним.

Відповідно до ч. 2 ст. 31 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Дослідивши подані представником позивача заяви про уточнення позовних вимог, враховуючи, що вони подані ним до початку розгляду справи по суті та у відповідності до приписів ч. 2 ст. 31 ЦПК України, суд приймає їх до розгляду та вважає за необхідне здійснити розгляд справи з урахуванням викладених у них уточнень.

У відбувшихся судових засіданнях представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі з урахування їх уточнень, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Представником відповідача подано заперечення на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав у них викладених, зокрема вказує на наявність між сторонами дійсного договору про управління будинком, надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкових територій, надання комунальних послуг, укладеного між ними 15 липня 2011 року.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Разом з тим ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Цивільний кодекс України (далі по тексту - ЦК України) у стст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у стст. 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Водночас ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Судом встановлено, що на виконання зазначених вище правових норм між сторонами 15 липня 2011 року було укладено договір про управління будинком, надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкових територій, надання комунальних послуг, предметом якого, відповідно до його п. 1.1, є забезпечення відповідачем надання комунальних послуг та послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо-будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, вивезення побутових відходів тощо) за адресою: АДРЕСА_1, а споживачем своєчасної оплати цих послуг за встановленим тарифом у строки та на умовах передбачених цим договором. Також сторони цим договором, зокрема п. 6.1, обумовили, що він укладається на три роки та набирає чинності з моменту підписання його сторонами.

В подальшому, 30 жовтня 2013 року відповідачем на адресу позивача було надіслано пропозицію щодо укладення нового договору про надання послуг з управління та утримання будинку, споруд та прибудинкових територій, який, на думку позивача, не відповідав Типовому договору, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України за №529 від 20.05.2009 року, у зв'язку з чим останній відмовився його підписувати та у порядку ст. 646 ЦК України надіслав на адресу відповідача заяву про згоду на укладення договору, але на інших умовах, викладених у протоколі розбіжностей від 29 листопада 2013 року, який був доданий до цієї заяви.

15 січня 2014 року ОСОБА_3 отримано повторну пропозицію від відповідача про укладення договору про надання послуг з управління та утримання будинку, який, на думку позивача, складений без урахування викладених ним у протоколі розбіжностей вимог. Однак, у відповідності до вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» позивачем даний договір був підписаний 27 січня 2014 року та разом з протоколом розбіжностей був надісланий на адресу відповідача.

18 лютого 2014 року відповідач своїм листом №02-00000331 повідомив позивача про неможливість підписання доданого до договору протоколу розбіжностей, оскільки подібна процедура не передбачена ані ЦК України, ані Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та відсутності у ньому правових підстав обгрунтовуючих викладені у протоколі положення.

Позивач, в свою чергу, вказуючи на визначену законодавством обов'язковість укладення між споживачем та виконавцем послуг договору про надання житлово-комунальних послуг та відмовою останнього від його підписання, просить суд визнати договір про надання послуг з управління та утримання будинку, споруд та прибудинкових територій від 27 січня 2014 року укладеним на визначених ним умовах з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Проте, оскільки між сторонами діє укладений ними 15 липня 2011 року договір про управління будинком, надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкових територій, надання комунальних послуг, який на час розгляду справи є дійсним, відповідних заяв щодо його розірвання або перегляду визначених у ньому умов до закінчення строку його дії згідно п. 6.1.1 цього договору від сторін не надходило (доказів цього в матеріалах справи відсутні), та враховуючи вимоги ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України, ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» щодо свободи договору та обов'язковості укладення між споживачем та виконавцем договору про надання житлово-комунальних послуг лише за відсутності укладеного між ними договору, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позивачем вимог.

Суд не бере до уваги посилання представника позивача на неукладеність зазначеного договору від 15 липня 2011 року, про що вказано у рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 18 квітня 2013 року, оскільки, в подальшому, зазначене спростовано рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06 листопада 2014 року, яким встановлено наявність фактичних договірних відносин між сторонами за договором про управління будинком, надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкових територій, надання комунальних послуг від 15 липня 2011 року.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. А статтею 14 цього кодексу передбачено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язком для неї.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Тобто, законодавство пов'язує право звернення за судовим захистом з суб'єктивною думкою фізичної особи щодо порушення чи оспорювання її інтересів; об'єктивна наявність чи відсутність таких порушень встановлюється під час розгляду справи.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Проте як відповідно до ч. 1 ст. 15 цього Кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, до суду вправі звертатися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Водночас, за змістом вказаної статті, а також інших норм, які гарантують право на звернення до суду (Конституція України, ЦК України та інші нормативно-правові акти) повинні існувати порушення права чи законного інтересу або спір щодо них на момент звернення до суду.

Відтак, звертаючись до суду з вимогою про визнання договору про надання послуг з управління та утримання будинку, споруд та прибудинкових територій від 27 січня 2014 року укладеним, позивачем не доведено яким чином порушується його право особою до якої пред'явлено позов у розумінні стст. 15, 16 ЦК України, оскільки, як встановлено судом вище, обов'язковість укладення між споживачем та виконавцем договору про надання житлово-комунальних послуг за вимогами ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України, ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначена лише за відсутності укладеного між ними такого договору.

Таким чином, за підсумовуючим аналізом наведених правових норм, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позивачем вимог та недоведеність ним порушення його прав у розумінні стст. 15, 16 ЦК України, а відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачу у стягненні з відповідача на його користь суми сплаченого судового збору.

На підставі викладеного та керуючись стст. 4, 19, 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», стст. 3, 6, 13, 15, 16, 203, 626, 627, 628, Цивільного кодексу України, стст. 10, 11, 15, 27, 31, 57, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.