Справа № 300/866/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08 липня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Куштана Б.П.

з участю секретаря : Дашковської С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Воловецького районного суду від 10 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Синевирської сільської ради Міжгірського району, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання недійсними технічної документації із землеустрою та державного акту на право власності на земельну ділянку та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Синевирської сільської ради Міжгірського району, державного нотаріуса Міжгірської нотаріальної контори ОСОБА_4, де третьою особою є відділ Держземагенства у Міжгірському районі Закарпатської області про визнання недійсними і скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом та про право власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ОСОБА_1, звернулась в суд із вищезазначеним позовом, та як на підставу своїх вимог посилалась на те, що у відповідності до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.07.2013 року, після смерті батька ОСОБА_3, отримала в спадщину нерухоме майно в тому числі й під літерою В хлів площею 28,6 кв.м.. Для обслуговування даної господарської будівлі, рішенням 18 сесії 5 скликання Синевирської сільської ради Міжгірського району від 05.02.2009 року за № 11 було передано в безоплатну власність ОСОБА_3, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_1 № 482, земельну ділянку площею 0,0190 га. У 2009 році між ОСОБА_2 й ОСОБА_3 виник спір із приводу даної земельної ділянки. Внаслідок невірного інформування відносно спірної ділянки організацією, що виконувала ОСОБА_2 топографо-геодезичні роботи, таку було включено до земель останнього. Відділом Держкомзему визнано той факт, що має місце неправильне визначення конфігурації земельної ділянки ОСОБА_2, що підтверджується також Синевирською сільською радою Міжгірського району. У серпні 2014 року ОСОБА_1 розширила, предмет вимог, який доводить тим, що на підставі невірно виготовленої технічної документації із землеустрою, ОСОБА_2 виготовлено і видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0679 га, серії ЯЛ №238138 від 26.10.2010 року. Виходячи із цього й просила визнати недійсними технічну документацію із землеустрою та державний акт на право власності на земельну ділянку.

Не погоджуючись із позовними вимогами ОСОБА_1, у червні 2014 року ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву. При цьому посилався на те, що рішенням 18 сесії 5 скликання Синевирської сільської ради Міжгірського району від 05.02.2009 року за № 11 безпідставно передано в безоплатну власність ОСОБА_3, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_1 № 482, земельну ділянку площею 0,0190 га, яка перебуває в його користуванні з 1980 року, а в 1996 році передана йому у власність. Виходячи із цього, просив визнати недійсним та скасувати : рішення виконавчого комітету Синевирської сільської ради від 17.02.2009 року за № 21 про оформлення за ОСОБА_3 права власності на житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами; свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 14.04.2009 року видана ОСОБА_3 Синевирською сільською радою на житловий будинок № 482 в с. Синевир, Міжгірського району; свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.07.2013 року видане ОСОБА_1 про успадкування житлового будинку № 482 в с. Синевир, Міжгірського району з надвірними будівлями та спорудами; рішенням 18 сесії 5 скликання Синевирської сільської ради Міжгірського району від 05.02.2009 року за № 11 про передання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0190 га.

Рішенням Воловецького районного суду від 10 грудня 2014 року, відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні первісного позову. А зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково, визнано незаконним та скасовано рішенням 18 сесії 5 скликання Синевирської сільської ради Міжгірського району від 05.02.2009 року за № 11 було передано в безоплатну власність ОСОБА_3, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_1 № 482, земельну ділянку площею 0,0190 га. для обслуговування господарської споруди. У решті вимог відмовлено.

Заперечуючи рішення суду, ОСОБА_1, подала апеляційну скаргу в якій просить апеляційну інстанцію скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у первісному позові, в частині задоволеної зустрічної вимоги. Та ухвалити нове рішення, про задоволення вимог первісного позову та відхилення задоволеної зустрічної вимоги. При цьому посилається на те, що рішення суду є неправосудним, оскільки суд ухвалив таке в супереч наявних у справі матеріалів справи, та в порушення вимог норм матеріального й процесуального законодавства.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник апелянтки ОСОБА_1 в особі адвоката ОСОБА_5, підтримав, доводи апеляційної скарги й просив задовольнити таку. Оскільки, рішення суду в оскаржуваній частині не відповідає вимогам чинного законодавства.

Представник ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в особі ОСОБА_6 заперечив, доводи апеляційної скарги та просив відхилити таку, так-як рішення суду є законним.

Синевирська сільська рада не зявилась, але подала заяву з якої вбачається, що апеляційну скаргу визнає й просить таку задоволити, та розглядати справу за її відсутності.

Сторони : ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, нотаріус ОСОБА_4 і третя особа відділ Держземагенства у Міжгірському районі в судове засідання не зявились, але повідомлені про час та місце судового засідання, та заяв про відкладення розгляду справи не подавали суду. А звідси, виходячи з вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу в їх відсутності.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, пояснення сторін та обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 212 -214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте, вищезазначеним вимогам закону ухвалене в справі рішення суду в частині задоволеної вимоги за зустрічним позовом не відповідає з огляду на наступні обставини.

Як передбачено п. в ч. 1 ст. 20 ЗУ Про землеустрій, землеустрій проводиться в обов'язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі: в) надання, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок.

Та землеустрій здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою, п. а ч. 1 ст. 22 ЗУ Про землеустрій.

У відповідності до вимог пунктів ґ, і ч. 2 ст. 25 ЗУ Про землеустрій, видами документації із землеустрою є: ґ) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок; і) технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

За правилами ст. 30 ЗУ Про землеустрій, погодження й затвердження документації із землеустрою проводиться в порядку, встановленому ЗК України, і цим Законом.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 118 ЗК України (в редакції станом на 05.02.2009р.) - громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває в його користуванні, подає заяву до відповідної сільської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання, і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проекту приватизації земель, ч. 4 цієї Статті. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування ч. 9 цієї Статті. Сільська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

На виконання вимог ст. 118 ЗК України (в редакції станом на 05.02.2009р.) рішенням 18 сесії 5 скликання Синевирської сільської ради Міжгірського району від 05.02.2009 року, затверджено межі земельної ділянки та технічну документацію із землеустрою, що посвідчує право власності на земельну ділянку площею 0,0679 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_2 згідно рішення № 10 цієї ж сесії, Т.1., а.с. 160.

Технічна документація із землеустрою на земельну ділянку площею 0,0679 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, ОСОБА_2, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_1, 481, Міжгірського району, як одна з видів документації із землеустрою не являється актом індивідуальної дії органу місцевого самоврядування. А звідси, така технічна документація із землеустрою не породжує певні правові наслідки, спрямовані на регулювання тих чи інших земельних відносин і не має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Та тільки рішення 18 сесії 5 скликання Синевирської сільської ради Міжгірського району від 05.02.2009 року про затвердження меж земельної ділянки та технічну документацію із землеустрою як акт індивідуальної дії органу місцевого самоврядування, має обовязковий характер для субєктів земельних відносин. Проте, ОСОБА_1 оскаржила не акт індивідуальної дії, а саму технічну документацію із землеустрою, яка не може оспорюватись, так-як не носить обовязкового характеру в спірному питанні.

За правилами пункту 2.14. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації й зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі /затвердженої Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах, від 04.05.1999, № 43/ (чинної на час складання Державного акта від 26.10.2010 р.) - Державний акт на право власності на земельну ділянку складається у двох примірниках, підписується посадовими особами в такій послідовності: начальник державного органу земельних ресурсів, голова (керівник) органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади та особа, що здійснила реєстрацію акта.

А пункт 3.2. цієї Інструкції передбачено, що державна реєстрація державних актів на право власності на земельну ділянку, здійснюється структурними підрозділами Центру державного земельного кадастру при Держкомземі України.

При огляді світлокопії, Державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0679 га, серії ЯЛ №238138 від 26.10.2010 року на імя ОСОБА_2, колегія суддів встановила, що такий не підписано посадовою особою, а саме, начальником державного органу земельних ресурсів та особою, що повинна була здійснити реєстрацію цього акта, Т. 1, а.с. 108.

Виявлене, стверджує той факт, що Державний акт серії ЯЛ №238138 від 26.10.2010 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0679 га., що перебуває у володінні ОСОБА_2, останньому не видавався і такий не пройшов державної реєстрації. А відтак, такий не є чинним і в звязку із цим не несе для сторін правових наслідків, та як наслідок не може бути оскаржений.

Приймаючи до уваги наведені вище обставини в їх сукупності, колегія суддів, дійшла до думки, що позовні вимоги ОСОБА_1 за первісним позовом є безпідставними, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині вимог, підлягає залишенню без змін.

Визнаючи незаконним і скасовуючи рішення 18 сесії 5 скликання Синевирської сільської ради Міжгірського району від 05.02.2009 року за № 11 про передання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0190 га., мешканця ІНФОРМАЦІЯ_1 № 482, Міжгірського району, тим самим задовольняючи частково зустрічний позов. Суд першої інстанції виходив із того, що спірна земельна ділянка перебуває у власності ОСОБА_2, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_1 № 481, Міжгірського району.

Однак, такий висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи та вимогам норм матеріального права з огляду на таке.

На підтвердження своєї вимоги, ОСОБА_2 посилався на те, що спірна земельна ділянка площею 0,0190 га., яка рішення 18 сесії 5 скликання Синевирської сільської ради Міжгірського району від 05.02.2009 року за № 11 передана безоплатно у власність ОСОБА_3 (помер 06.05.2011р.) для обслуговування господарських будівель, перебувала в його користуванні з 1980 року, а в 1996 році передана йому у власність.

Зясовуючи обґрунтованість такого твердження, колегія суддів виходить із наступного.

У наявному в матеріалах справи Архівному витягу від 11.06.2013 р. № 16/28-1 значиться, що загальні збори колгоспників колгоспу Червона зірка с. Синевир, рішили виділити земельну ділянку 0,07 га. ОСОБА_2 під будівництво житлового будинку в урочищі Потік на батькових сотинах, протокол № 1 від 22.01.1980 р., Т.1., а.с. 49.

Рішенням 11 сесії 22 скликання Синевирської сільської ради Міжгірського району від 26.11.1996 року за № 85 передано в приватну власність ОСОБА_2, жителя ІНФОРМАЦІЯ_1, 1396/481 земельну ділянку площею 0,17 га., яка була в нього у постійному користуванні, а саме біля хати, Т.1., а.с. 50. А в архівному витязі з даного рішення зазначено с. Синевир 1396, не зазначено де знаходиться передана земельна ділянка, Т.1., а.с. 205 на звороті.

Виходячи з вимог ч. 1 ст. 22 ЗК України (в редакції ЗУ від 13.03.1992 р. N 2196-XII), право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. А ч. 1 ст. 23 цього Кодексу, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими Радами народних депутатів.

ОСОБА_2 не надав суду правовстановлюючі документи, що в нього виникло право власності на земельну ділянку площею 0,17 га., біля хати в с. Синевир, 1396/481.

Рішенням 18 сесії 5 скликання Синевирської сільської ради Міжгірського району від 05.02.2009 року за № 10 внесено зміни в рішення 03 сесії 22 скликання Синевирської сільської ради від 23.03.1995 року, яке викладено в новій редакції:

- передати безоплатно у власність гр-на ОСОБА_2, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_1, 481 земельну ділянку розміром 0,1318 га., яка знаходиться в межах населеного пункту с. Синевир, у тому числі 0,0679 га. для обслуговування житлового будинку та 0,0639 га. для особистого селянського господарства в урочищі Верх, яка була в користуванні, Т.1., а.с. 186, 243.

На а.с. 206, Т.1. міститься світлокопія рішення 18 сесії 5 скликання Синевирської сільської ради Міжгірського району від 05.02.2009 року за № 5 п.1, яким внесено зміни в рішення 11 сесії 22 скликання Синевирської сільської ради від 26.11.1996 року, яке викладено в новій редакції:

- передати безоплатно у власність гр-на ОСОБА_2, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_1, 481 земельні ділянки загальною площею 0,1318 га., в т.ч.: 0,0679 га., яка перебуває у користуванню і розташована на території Синевирської сільради урочище Біля хати, для обслуговування житлового будинку, та 0,0639 га., яка перебуває у користуванню і розташована на території Синевирської сільради урочище Верх, для ведення особистого селянського господарства.

До даного рішення додано світлокопію Рішенням 11 сесії 22 скликання Синевирської сільської ради від 26.11.1996 року та вже не зазначено № такого. Зазначено вже, що призначення земельної ділянки біля хати для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування будинку, Т.1., а.с. 206 на звороті.

Виходячи із зазначених рішень, колегія суддів позбавлена можливості беззаперечно встановити в яке саме рішення Синевирської сільської ради : 11 сесії 22 скликання від 26.11.1996 року за № 85 чи 03 сесії 22 скликання від 23.03.1995 року; у який розмір земельної ділянки, та яке її цільове призначення, внесено зміни рішенням 18 сесії 5 скликання Синевирської сільської ради від 05.02.2009 року за № 10 чи рішенням 18 сесії 5 скликання Синевирської сільської ради від 05.02.2009 року за № 5 п.1, та де саме знаходяться такі ділянки.

Зазначена невідповідність є перешкодою по ствердженню тієї обставини, що ОСОБА_2 отримав у власність конкретно визначену земельну ділянку і для відповідного призначення, та у відповідному місці.

ОСОБА_2 стверджував, що земельна ділянка розміром 0,0190 га. входить у склад земельної ділянки розміром 0,0679 га., тобто, біля хати, одним масивом, як вбачається з експлікацію до технічної документації, Т.1., а.с. 212. Тоді як ОСОБА_1 і Синевирська сільська рада доводили, що така розміщена за дорогою біля житлового будинку № 482.

Дане твердження доводиться також рішенням 26 сесії 5 скликання Синевирської сільської ради від 12.09.2010 року за № 14, яким відмовлено гр-ці ОСОБА_3 мешканці с. Синевир, 481 у передачі їй в приватну власність земельної ділянки 0,0190 га., так як біля будинку наявна земельна ділянка площею 0,0679 га., яка передана ОСОБА_2 для обслуговування житлового будинку № 481, а іншої вільної земельної ділянки немає, Т.1., а.с. 16.

Якщо виходити з логіки ОСОБА_2 й ОСОБА_3, що спірна земельна ділянка передана у їх приватну власність для обслуговування житлового будинку, то тоді яку земельну ділянку площею 0,0190 га., яка відповідає розміру спірної ділянки, намагалась отримати у приватну власність.

Виходячи зі змісту протоколу 18 сесії 5 скликання Синевирської сільської ради Міжгірського району від 05.02.2009 року, рішенням за № 10 про передачу ОСОБА_2 у власність земельних ділянок площами 0,0679 га. і 0,0639 га., та рішення № 11 про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0190 га. прийняті в один день, 05.02.2009р. на тій же сесії з тією тільки різницею, що мають різні порядкові номера, Т.1., а.с. 232-238-242, 243, 244. Таким чином, у ОСОБА_2 відсутні підстави стверджувати, що отримав у власність земельну ділянку, раніше за ОСОБА_3, та, що в звязку із цим останній незаконно отримав частину його ділянки у власність.

Окрім цього, рішенням 21 сесії 6 скликання Синевирської сільської ради Міжгірського району від 30.08.2013 року за № 11 внесено зміни в рішення 18 сесії 5 скликання Синевирської сільської ради Міжгірського району від 05.02.2009 року №11, та надано дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою по відведенню земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0190 га. за рахунок земель житлової та громадської забудови, яка перебуває в користуванні ОСОБА_1 за адресою с. Синевир, 482 під будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, Т.1., а.с. 17.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла до думки, що рішеннями Синевирської сільської ради 18 сесії 5 скликання від 05.02.2009 року за № 11; 26 сесії 5 скликання від 12.09.2010 року за № 14 і 21 сесії 6 скликання від 30.08.2013 року за № 11 доведено, що спірна земельна ділянка площею 0,0190 га. перебувала й перебуває в користуванні саме померлого ОСОБА_3, а зараз спадкоємиці ОСОБА_1 для обслуговування господарських будівель і споруд, та до земельної ділянки площею 0,0679 га. належної ОСОБА_2 на праві власності не входить і йому така не передавалась у власність.

Посилання представника ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в особі ОСОБА_6 на те, що господарська будівля хлів (сарай) ОСОБА_3, яка знаходиться на спірній земельній ділянці є самочинною, оскільки збудована покійним без відповідних дозволів не має правового значення стосовно спору про земельну ділянку площею 0,0190 га. у даній справі. Так як правове значення має належність спірної земельної ділянки ОСОБА_3, а не сама будівля хліва (сараю), та підстави будівництва такого.

У ході судового розгляду представник ОСОБА_1 в особі адвоката ОСОБА_5 заявив клопотання про застосування у даній справі строків позовної давності до зустрічної позовної заяви (Журнал судового засідання, запис № 37 від 10.12.14р.), Т.2., а.с. 2 на звороті.

У зустрічній позовній заяві, представник ОСОБА_6 не просив суд поновити позивачам строк позовної давності на оскарження рішень Синевирської сільської ради, вважаючи при цьому, що такі не пропущено, так-як про такі їм стало відомо тільки в травні 2014 року зі змісту позовної заяви ОСОБА_1.

Із зазначеним твердження колегія суддів не погоджується, так-як починаючи ще з весни 2009 року між ОСОБА_2 й ОСОБА_3 наявні спори, зокрема й щодо користування спірною земельною ділянкою. Дане підтверджується листами Держкомзему у Міжгірському районі, Синевирською сільською радою й судовим рішенням від 30.05.14р. Крім цього, як ОСОБА_2, так і ОСОБА_3 перебували на засіданні 18 сесії 5 скликання Синевирської сільської ради від 05.02.2009 року, коли рішеннями за №№ 10 і 11 було передано їм у власність земельні ділянки, зокрема, і спірна. А тому, наведене в сукупності, дає підстави стверджувати, що ОСОБА_2 не міг не знати про спірне рішення 18 сесії 5 скликання Синевирської сільської ради від 05.02.2009 року за № 11, а це вказує на пропуск ним строку позовної давності з оскарження такого.

Як вбачається зі змісту мотивувальної частини рішення суду, останній за відсутності заяви чи клопотання про поновлення строку позовної давності з боку представника чи його довірителів, безпідставно зазначив про необхідність поновлення строку позовної давності, але в резолютивній частині рішення цього не відобразив.

Оскільки, позовні вимоги ОСОБА_2 при оскарженні спірного рішення сільської ради не знайшли свого доведення, а тому в позові ОСОБА_2 слід відмовити саме із цих підстав.

Таким чином, судом першої інстанції ухвалено рішення в частині задоволеної зустрічної позовної вимоги за неповного зясування обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, за невідповідності висновків суду обставинам справи, що у свою чергу призвело до порушення норм матеріального й процесуального права. А це в силу вимог ч.ч. 1, 3 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволеної зустрічної позовної вимоги й ухвалення нового рішення про відхилення позовної вимоги за недоведеністю такої. Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно вимог ст. 88 ЦПК України на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню з ОСОБА_2 сума в розмірі 121,80 гривня у відшкодування судових витрат, Т.2., а.с. 14.

Зважуючи на вищезазначене та керуючись вимогами статей 10, 11, 60, 212, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1, задоволити частково.

Рішення Воловецького районного суду від 10 грудня 2014 року скасувати в частині задоволеної зустрічної позовної вимоги та ухвалити з цієї вимоги нове рішення про відмову ОСОБА_2 у задоволенні зустрічної позовної вимоги до ОСОБА_1, Синевирської сільської ради Міжгірського району, державного нотаріуса Міжгірської нотаріальної контори ОСОБА_4, де третьою особою є відділ Держземагенства у Міжгірському районі Закарпатської області про визнання недійсним та скасування рішення Синевирської сільської ради Міжгірського району за № 11 від 05 лютого 2009 року щодо передачі у власність земельної ділянки для обслуговування господарської будівлі.

У решті позовних вимог, рішення суду першої інстанції, залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 121,80 гривню у відшкодування судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ___________________ Судді : _____________________

_____________________