Справа № 438/907/14 Головуючий у 1 інстанції: Пещук Р.Й.
Провадження № 22-ц/783/2921/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2015 року колегія суддів cудової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Гірник Т.А.

суддів Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар Глинський О.А.

з участю представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача відділу ЖКГ ОСОБА_3 міської ради - ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_3 міської ради ОСОБА_5.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 та апеляційною скаргою міського голови ОСОБА_3 міської ради Львівської області на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 12 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Комунального підприємства «Вододар» ОСОБА_3 міської ради, ОСОБА_3 міської ради, відділу житлово-комунального господарства та будівництва ОСОБА_3 міської ради Львівської області про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки у проведенні розрахунку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом. Заявами від 20.01.2015 року та 12.02.2015 року вимоги збільшив та уточнив та в кінцевому підтримав позовні вимоги до ОСОБА_3 міської ради, відділу житлово-комунального господарства та будівництва ОСОБА_3 міської ради Львівської області та просив стягнути з ОСОБА_3 міської ради та відділу житлово-комунального господарства та будівництва ОСОБА_3 міської ради Львівської області 14 169 гр. 25 коп. невиплаченого на час звільнення заробітку та 113 716 гр. 25 коп. за затримку у проведенні розрахунку при звільненні станом на 12.02.2015 року.

Рішенням суду від 12.02.2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з до Комунального підприємства «Вододар» ОСОБА_3 міської ради на корись позивача 14 169 гр. 25 коп. невиплаченої заробітної плати та 113 716 гр. 95 коп. середнього заробітку за час проведення розрахунку при звільненні.

Рішення у частині стягнення заробітної плати за один місяць, що становить 3000 гривен допущено до негайного виконання. Вирішено питання судових витрат.

Рішення оскаржено позивачем та ОСОБА_3 міською радою в особі голови.

В апеляційній скарзі позивач вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим. Неправильними висновки суду про стягнення сум заробітної плати за час затримки у проведенні з позивачем розрахунку саме КП «Вододар», до якого вимоги згідно заяв від 20.01.2015 року та 12.02.2015 року не підтримав і просив про стягнення таких сум саме з ОСОБА_3 міської ради та відділу житлово-комунального господарства та будівництва ОСОБА_3 міської ради Львівської області. Суд фактично вирішив вимоги, які позивачем не підтримано, таким чином вийшов за межі позовних вимог та не врахував ряд обставин. Виходячи із п. 1.2 Контракту - трудові відносини виникли між позивачем та «Уповноваженим органом» - відділом житлово-комунального господарства та будівництва ОСОБА_3 міської ради, представником якого не було спростовано та не надано жодних доказів про те, що такий договір не укладався чи був визнаний недійсним.

Згідно п. 27 постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» та ст. 21 КЗпП, належним відповідачем у справі за позовом про оплату праці є та юридична особа, з якою позивачем укладено трудовий договір. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог, згідно прохальної частини заяви в редакції від 12.02.2015 року.

Представник позивача при розгляді справи в суді апеляційної інстанції мотиви апеляційної скарги позивача підтримав.

В апеляційній скарзі міський голова ОСОБА_3 міської ради від імені останньої просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених вимог. Мотивує тим, що позивачем не надано жодних доказів нарахування заробітної плати, про невиплату у якої на день звільнення зазначає у позові. Суд не врахував, що за результатами перевірки фінансовим управлінням ОСОБА_3 міської ради у 2013 році фінансово-господарської діяльності КП «Вододар» встановлено, що за період роботи позивача по справі останньому зайво нараховано заробітну плату на суму 6882 гр. 06 коп. і витрат на службові відрядження на суму 3429 гр. 64 коп. Суд не врахував, що позивач не звертався з претензіями щодо виплати належної на день звільнення заробітної плати, а тому безпідставно дійшов висновку про стягнення такої за період затримки. Судом необґрунтовано враховано довідку відділу житлово-комунального господарства та будівництва про заборговану позивачу заробітну плату і не встановлено перебування позивача на роботі і період невиплати заробітної плати. Водночас погоджується з висновками суду про відмову у позові щодо двох відповідачів і просить рішення суду змінити в частині стягнення сум заробітку за час затримки у проведенні розрахунку з КП «Вододар» і винести нове рішення про відмову у позові в цій частині.

Представник апелянта та представник відповідача - відділу ЖКГ доводи апеляційної скарги підтримали, проти апеляційної скарги позивача заперечили.

Представник КП «Вододар» в судове засідання не з»явився повторно. Належно повідомлений про причини неявки, про що до справи долучено розписку про отримання судової повістки 13.06.2015 року .

У відповідності до вимог ч.2 с т. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим продовжувати розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає до задоволення частково, апеляційна скарга представника відповідача підлягає до задоволення.

Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не відповідає .

Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів враховує наступні обставини.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_6 та вирішуючи про стягнення заявлених ним сум невиплаченого при звільненні з посади директора КП «Вододар» 19.11.2012 року заробітку та суми середнього заробітку за період затримки у проведені розрахунку, суд дійшов висновку про наявність обов»язку у проведенні таких виплат саме КП «Вододар», як роботодавця. Представники ОСОБА_3 міської ради та відділу житлово-комунального господарства та будівництва ОСОБА_3 міської ради Львівської області погодились з позицією суду, щодо визначення особи, котра відповідальна за проведення таких виплат, лише заперечили правильність їх обрахунку, а також саме право позивача на отримання таких сум з врахуванням наявності даних про виплату КП «Вододар» надлишкових коштів позивачу за період його роботи. Свою позицію обґрунтовували тим, що позивач саме з КП «Вододар» перебував у трудових відносинах, його посада передбачена штатним розкладом саме цього підприємства, яке подавало дані про суму нарахованої заробітної плати позивачу щомісячно до пенсійного фонду, про що до справи долучено відповідні докази та з посиланням на інші обставини, які враховано судом і постановлено про стягнення сум до виплати позивачу, про які заявлено позов саме з КП «Вододар».

Однак до такого висновку суд першої інстанції дійшов з порушенням норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду.

Матеріалами справи, в тому числі заявами позивача ОСОБА_6, підписаною останнім особисто від 20.01.2015 року про збільшення позовних вимог, що / а.с. 65 / та заявою у формі клопотання його представника від 12.02.2015 року /а.с. 74-75/ щодо коригування розрахунку суми, котру просив стягнути з відповідачів, убачається наступне.

Користуючись визначеним ст. 31 ЦПК України процесуальним правом, ОСОБА_6 збільшив позовні вимоги та в кінцевому підтримав такі виключно до ОСОБА_3 міської ради, відділу житлово-комунального господарства та будівництва ОСОБА_3 міської ради Львівської області про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки у проведенні розрахунку та обґрунтував у цих заявах вимоги саме до цих відповідачів. Вказану обставину підтвердив також представник позивача при розгляді справи в суді апеляційної інстанції та це також підтверджено мотивами апеляційної скарги позивача.

Вирішуючи спір, судом першої інстанції грубо порушено норми процесуального права, які є підставою для скасування рішення суду.

У відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Незважаючи на те, що судом не прийнято відповідного процесуального рішення щодо первинно заявлених вимог позивачем до КП «Вододар», згідно позовної заяви від 27.06.2014 року, з врахуванням вказаних вище заяв, які прийняті судом і в яких ОСОБА_6 чітко визначився у своїй позиції , як позивач і заявив вимоги до інших відповідачів та не заявляв такі до КП «Вододар» з обґрунтуванням своєї позиції у суду першої інстанції не було підстав вирішувати про стягнення суми позову з особи, до якої вимоги не заявлялись .

Враховуючи повноваження суду апеляційної інстанції регламентовані ЦПК України, якими не передбачено виконання вимог ст.33 ЦПК України на стадії апеляційного розгляду справи, вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст. 303, ст. 304, п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст. 309, ч.2 ст. 314, ст.316, 317 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу міського голови ОСОБА_3 міської ради Львівської області задовольнити.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 12 лютого 2015 року скасувати .

Ухвалити у справі нове рішення, яким у позові ОСОБА_6 до ОСОБА_3 міської ради, відділу житлово-комунального господарства та будівництва ОСОБА_3 міської ради Львівської області про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки у проведенні розрахунку - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді