Справа № 366/3198/13 Головуючий у І інстанції Ткаченко Ю. В.
Провадження № 22-ц/780/3244/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 1 17.06.2015
УХВАЛА

Іменем України

17 червня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого Приходька К.П.,

суддів Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

при секретарі: Микитенко Д.А.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іванківського районного суду Київської області від 06 березня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та факту прийняття спадщини, визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, визнання свідоцтва та дублікату свідоцтва про право власності та державної реєстрації права власності на будинок недійсними, визнання державних актів на право власності на землю та державної реєстрації права власності на земельні ділянки недійсними, визнання довіреності недійсною, визнання договорів дарування будинку та земельних ділянок недійсними, визнання права власності в порядку спадкування на 1/4 частину будинку, 1/2 частину права на земельну частку (пай) і грошових вкладів,-

встановила:

позивач звернувся до суду із даним позовом обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 18 січня 2007 року померла мати позивача та третьої особи по даній справі, дружина його батька (відповідача по даній справі ОСОБА_6) - ОСОБА_7.

Батьки позивача перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 лютого 1946 року, за час якого набули спільне сумісне майно житловий будинок та земельні ділянки.

Згідно з ст.ст.60,70 Сімейного Кодексу України мама позивача набула право власності на одну другу частину зазначеного будинку, на який і відкрилась спадщина після її смерті, як це передбачено вимогами ст.ст.1216, 1226 ЦК України та право користування зазначеними земельними ділянками.

На будинок вже після смерті матері, без згоди позивача, відповідачу ОСОБА_6 були видані свідоцтво та дублікат свідоцтва про право власності, а також проведено державну реєстрацію права власності.

Житловий будинок №36 по вулиці Київській в селі Феневичі, Іванківського району, Київської області розташований на земельній ділянці за тією ж адресою загальною площею 0,5379га., яка складається із двох земельних ділянок: площею 0,2500га., для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та площею 0,2879га., для ведення особистого селянського господарства.

Зазначені земельні ділянки також без згоди позивача передані у власність ОСОБА_6 на підставі державних актів на право на земельну ділянку, зареєстрованих 29 грудня 2012 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Управління Держкомзему у Іванківському районі, крім того 29 липня 2013 року проведено державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі прав на нерухоме майно Реєстраційною службою Іванківського міжрайонного управління юстиції.

З 2003 року позивач разом зі своєю дружиною, ОСОБА_8, постійно проживав разом з матірю за адресою: Київська область, Іванківський район, село Феневичі, вулиця Київська 36 у зв»язку з її потребою в сторонньому догляді за станом здоров»я, тривалий час доглядав за нею, а коли мама померла, похоронив її за власний рахунок і таким чином, постійно проживаючи з мамою на час її смерті, прийняв спадщину, що відкрилась після її смерті.

Також факт постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та прийняття спадщини не був оформлений достатніми для видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину документами, у зв»язку з чим постановою державного нотаріуса Іванківської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_9 йому відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину, що робить необхідним встановлення такого факту.

Крім того, при зверненні до нотаріуса позивачу стало відомо, що 07 серпня 2007 року ОСОБА_6 видано свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_7, а саме на спадкове майно: права на земельну частку (пай), що знаходиться у колективній власності КСП «Феневицьке», грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями, що знаходяться в державному ощадному банку №3043/03.

Зазначене свідоцтво про право на спадщину є недійсним з тих же підстав, що й інші оскаржувані правовстановлюючі документи на ім»я батька позивача ОСОБА_6

Батько позивача ОСОБА_6 (відповідач), будучи спадкоємцем першої черги за законом, також прийняв спадщину шляхом постійного проживання зі спадкодавцем на час її смерті.

Позивача зауважував, що згідно зі ст.1223 ЦК України з дня смерті матері - 18 січня 2007 року, він набув право спадкування, а відповідно і право на спадкове майно одну четверту частину житлового будинку. Користуючись після 18 січня 2007 року спадковою 1/4 частиною житлового будинку як своєю власною, прибудував до будинку приміщення кухні, а до цього власноруч збудував гараж та хлів.

Батько зі своєї сторони визначився щодо подальшої долі належного йому майна, заповівши його позивачу та його брату ОСОБА_5 (3 особа) в рівних частках.

Але 02 липня 2013 року з»явився договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Іванківського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_10, за яким батько позивача відповідач ОСОБА_6 подарував відповідачу ОСОБА_4 їхній спільний (позивача та його батька) житловий будинок.

28 вересня 2013 року той же нотаріус посвідчує два договори дарування земельних ділянок, згідно з якими батько позивача (ОСОБА_3Т.) дарує ОСОБА_4 земельні ділянки площею 0,2500га., для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2879га., для ведення особистого селянського господарства, на яких розташований житловий будинок.

Позивач вважав, що зазначені договори дарування житлового будинку та земельних ділянок суперечать вимогам ст.ст.1216,1220,1223,1226,1261 ЦК України, ст.ст.60,70 Сімейного Кодексу України, згідно з якими він набув право спадкування належної його матері однієї четвертої частки спірного житлового будинку, а відповідно і право на частину спірних земельних ділянок, на яких розташований житловий будинок.

Тобто враховуючи, що спадкування є переходом прав та обов»язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), позивача вважає, що до нього перейшло визначене ст.ст.316, 317 ЦК України право власності його матері на одну четверту частину зазначеного житлового будинку та відповідно право на частину земельних ділянок, на яких цей будинок розташований.

Укладанням договорів дарування житлового будинку та земельних ділянок, на думку позивача, відповідачі прямо порушили передбачені ст.ст.319,321 ЦК України його права як власника: протиправно позбавили прав власності на 1/4 частину житлового будинку і відповідну частку у земельних ділянках, що є підставами для визнання зазначених договорів та реєстрації права власності за батьком права власності на це майно недійсними.

Також позивач зауважував, що при посвідченні договорів були порушені вимоги ч.ч.2,3 ст. 203 ЦК України, якими передбачена наявність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності і та волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі.

Зазначив, що батько ОСОБА_6, страждає тяжким психічним захворюванням органічним ураженням ЦНС судинного ґенезу з руйнуванням особистості і мністичними порушеннями, астоіпохондричним синдромом, як психічно хвора людина перебуває на обліку у лікаря психіатра Іванківської центральної районної лікарні.

Тому на час посвідчення угод батько не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, а його волевиявлення було обмежене впливом психічного захворювання у зв»язку з чим не відповідало його волі.

Такі дії ОСОБА_6, на думку позивача, не узгоджуються з попередньою його поведінкою, адже він до цих подій заздалегідь вже розпорядився майном шляхом складання заповіту.

Все це свідчить про те, що спірні договори дарування батько вчинив у момент коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що згідно ст.225 ЦК України є підставою для визнання їх недійсними.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 06 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Іванківського районного суду Київської області від 06 березня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі. Зазначив, що рішення в незаконне, ухвалене в результаті неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

Також зазначив, що суд першої інстанції припустився неправильного застосування приписів ЦПК України щодо прийняття судового рішення, допустив невідповідність своїх висновків фактичним обставинам справи.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так відповідно до свідоцтва про народження позивача батько його є ОСОБА_6, матір»ю ОСОБА_7. Згідно з свідоцтвом про смерть матір позивача, ОСОБА_7, померла 18 січня 2007 року (т.1 а.с.15).

Із довідки від 18.01.2007 року, виданої позивачу виконкомом Феневицької сільської ради, вбачається, що він похоронив за власний рахунок свою матір, ОСОБА_7, з якою проживав до дня смерті.

Крім того з матеріалів спадкової справи №160, копія якої була надана Іванківською районною державною нотаріальною конторою, встановлено, що із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 звернувся лише відповідач ОСОБА_6 заява від 23.03.2007 року. Зокрема даною заявою відповідач повідомив, що померла його дружина і на день смерті залишилося спадкове майно: грошові вклади в ощадбанку № 3043/03 та земельна частка (пай) в КСП «Феневицьке». Також в заяві зазначено, що інших спадкоємців немає (т.1 а.с.75).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 07.08.2007 року відповідачу ОСОБА_6 державним нотаріусом, слідує, що він є спадкоємцем всього майна ОСОБА_7, а саме: права на земельну частку (пай) та грошових вкладів.

Рішенням виконавчого комітету Феневицької сільської ради Іванківського району Київської області від 28.10.2010 року встановлено належність та визнано право власності за відповідачем, ОСОБА_6 на житловий будинок, розташований за адресою: Київська область, Іванківський район, с. Феневичі, вул. Київська, 36 (т.1 а.с.165).

Тобто на підставі вказаного рішення 14.07.2011 року ОСОБА_6 отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

14.04.2011 року КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області» здійснило державну реєстрацію права власності відповідача ОСОБА_6, що підтверджується копією витягу (т.1 а.с.167).

У відповідності до копій державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ № 331059 та серії ЯЙ № 331060, ОСОБА_6 на підставі рішення Феневицької сільської ради 9 сесії 6 скликання №50 від 17.05.2011 року став власником земельних ділянок, розташованих за адресою: Київська область, Іванківський район, с. Феневичі, вул. Київська, 36: площею 0,2500га., для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; площею 0,2879га., для ведення особистого селянського господарства.

Згідно нотаріально посвідченого договору дарування житлового будинку, укладеного між відповідачами по даній справі ОСОБА_6 (дарувальником) та ОСОБА_4 (обдарованою) 02.07.2013 року, дарувальник подарував, а обдарована прийняла в дар житловий будинок за адресою: Київська область, Іванківський район, с. Феневичі, вул. Київська, 36 (т. 1 а.с. 100).

Відповідач, ОСОБА_6, 19.06.2013 року видав на ОСОБА_5, нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив останнього продати за ціною та на власних умовах або подарувати ОСОБА_4 житловий будинок та земельні ділянки, розташовані за адресою: Київська область, Іванківський район, с. Феневичі, вул. Київська, 36.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування житлового будинку, укладеного між відповідачами по даній справі ОСОБА_6 (дарувальником) та ОСОБА_4 (обдарованою) 02.07.2013 року, дарувальник подарував, а обдарована прийняла в дар житловий будинок за адресою: Київська область, Іванківський район, с. Феневичі, вул. Київська, 36 (т.1 а.с.146).

Згідно нотаріально посвідченого договору дарування земельної ділянки, укладеного від імені відповідача по даній справі ОСОБА_6 (дарувальника), третьою особою по даній справі - ОСОБА_5 на підставі довіреності від 19.06.2013 року та ОСОБА_4 (обдарованою) 28.09.2013 року, дарувальник подарував, а обдарована прийняла в дар земельну ділянку площею 0,2500га., для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: Київська область, Іванківський район, с. Феневичі, вул. Київська, 36.

У відповідності до нотаріально посвідченого договору дарування земельної ділянки, укладеного від імені відповідача по даній справі ОСОБА_6 (дарувальника), третьою особою по даній справі - ОСОБА_5 на підставі довіреності від 19.06.2013 року та ОСОБА_4 (обдарованою) 28.09.2013 року, дарувальник подарував, а обдарована прийняла в дар земельну ділянку площею 0,28790га., для ведення ОСГ за адресою: Київська область, Іванківський район, с. Феневичі, вул. Київська, 36.

Відповідно до довідки №976 від 25.09.2013 року, виданої виконкомом Феневицької сільської ради позивачу, останній прийняв спадщину після смерті матері, ОСОБА_7 шляхом спільного проживання з 2003 року по даний час в с. Феневичі, вул.. Київська, 36, але юридично не оформив (т.1 а.с.191).

Також постановою від 22.11.2013 року нотаріус Іванківської районної державної контори відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: Київська область, Іванківський район, с. Феневичі, вул. Київська, 36, оскільки ним не прийнята спадщина (т.1 а.с.190).

Так судом першої інстанції встановлено, що між сторонами виник спір з приводу прийняття спадщини та розпорядження спадковим майном. Враховуючи дату відкриття спадщини, до даних спірних правовідносин слід застосовувати норми Цивільного кодексу України.

Дослідивши всі докази у своїй сукупності, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Місцем проживання фізичної особи згідно з ч.1 ст.29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

У відповідності до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце перебування це - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово; реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла; документи, до яких вносяться відомості про місце проживання та місце перебування особи, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист, довідка про звернення за захистом в Україні.

Суд першої інстанції вірно встановив доведеним факт постійного проживання позивача зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини після смерті останнього. І самі відповідачі даного факту не заперечують.

В той же час, враховуючи, що даний факт розглядається в контексті спору про право, суд першої інстанції правильно встановив за необхідне застосувати строк позовної давності до даної вимоги, на чому наполягали відповідачі.

Згідно з ст.ст.256,257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об»єктивної можливості цієї особи знати про ці факти (правова позиція Верховного Суду України, висловленої у постанові від 21.05.2014 року № 6-7цс 14).

Суд першої інстанції вірно зауважив, що позивач пропустив строк позовної давності у зв»язку з тим, що достовірно знав про смерть матері, про те, що залишилось спадкове майно, на яке він претендував. Достовірно знав, що відомості про місце його проживання, зазначені в паспорті, не співпадають із фактичним місцем проживання місцем відкриття спадщини. Також йому було відомо про те, що його батько відповідач ОСОБА_6 прийняв спадщину та оформив свідоцтво про право на спадщину. Про даний факт, з його пояснень, йому стало відомо приблизно через один рік з часу оформлення батьком спадщини. Враховуючи той факт, що ОСОБА_6 отримав свідоцтво про право на спадщину 08 серпня 2007 року, позивач дізнався про це приблизно в серпні 2008 року, а звернувся до суду з позовом лише 23 жовтня 2013 року, при цьому заявив дану позовну вимогу лише 23 січня 2014 року.

Також позивач вказував, що на той момент він не вважав за потрібне звертатися до нотаріуса та не заперечував, щоб усім майном розпоряджався його батько відповідач ОСОБА_6, оскільки розраховував, що батько як власник всього майна в подальшому поділить його порівну між синами позивачем і його братом.

Так як, позовна вимога про встановлення факту постійного проживання позивача з спадкодавцем на момент відкриття спадщини не підлягає задоволенню, то у позивача не виникає права на захист у судовому порядку майнових прав на спадкове майно, зокрема визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним та визнання права власності на 1/2 частину права на земельну частку (пай) і грошових вкладів.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв»язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Крім того суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що до складу спадщини після смерті ОСОБА_7 входили: право на земельну частку (пай) та грошові вклади.

Позивач визначав будинок та земельні ділянки як спільну сумісну власність подружжя, і вважає, що вони також входили до складу спадкового майна.

Суд першої інстанції правильно не погодився з такою позицією позивача, оскільки вона не ґрунтується на законі та не відповідає фактичним обставинам справи.

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Але якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування.

З письмових доказів судом достовірно встановлено, що встановлення належності житлового будинку та визнання права власності на нього відбулося лише 28.10.2010 року, а земельні ділянки були передані у власність ОСОБА_6 рішенням сесії Феневицької сільської ради 17.05.2011 року, тобто після смерті ОСОБА_7

За таких умов ОСОБА_6 будучи власником будинку та земельних ділянок, розпорядився ними на власний розсуд, подарувавши їх внучці ОСОБА_4

Тобто, позовні вимоги про визнання свідоцтва та дублікату свідоцтва про право власності та державної реєстрації права власності на будинок недійсними, визнання державних актів на право власності на землю та державної реєстрації права власності на земельні ділянки недійсними, визнання довіреності недійсною, визнання договорів дарування будинку та земельних ділянок недійсними не ґрунтуються на законі, а позивач не є належним субєктом оскарження.

Тому доводи апелянта в апеляційній скарзі про порушення норм матеріального права при його ухваленні, на переконання колегії суддів апеляційної інстанції, не знайшли свого підтвердження і повністю спростовуються дослідженими належними та допустимими доказами по справі.

За таких обставин, колегія судів, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку відмовивши в задоволенні позову.

Оскільки рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційні скарги і залишити рішення суду без змін.

Керуючись: ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України колегія суддів, -

ухвалила :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Іванківського районного суду Київської області від 06 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді