Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2015 рокуМ. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Дербенцевої Т.П., Касьяна О.П.,Карпенко С.О., Писаної Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Закарпатблок», про повернення коштів, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», яке діє через представника Шуліку Аліну Володимирівну, на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 16 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 19 червня 2008 року між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») та товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпатблок» (далі - TOB «Закарпатблок») було укладено кредитний договір, згідно з яким банк надав товариству кредит у розмірі 140 тис. дол. США у формі поновлювальної кредитної лінії терміном до 14 грудня 2008 року.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором 20 червня 2008 року між позивачем як майновим поручителем та банком були укладені три договори застави майнових прав на отримання грошових коштів за депозитним договором на загальну суму 120 тис. євро та три договори відступлення права вимоги (цесії) за вказаними договорами.

TOB «Закарпатблок» у встановлений строк кредитну заборгованість не погасило, а тому банк на підставі укладених із ОСОБА_6 договорів застави та договорів цесії отримав право погасити кредитну заборгованість товариства за рахунок депозитних коштів позивача. Однак банк одразу не погасив цю заборгованість, а продовжував нараховувати відсотки та штрафні санкції за порушення умов кредитного договору ще протягом чотирьох місяців, до 23 квітня 2009 року, у звʼязку з чим позивач просив стягнути з відповідача безпідставно нараховані після 14 грудня 2008 року та стягнуті з його депозитних рахунків кошти у загальному розмірі 17 698,42 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становить 141 463,47 грн.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 07 листопада 2013 року, позов задоволено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_6 безпідставно стягнуті кошти у розмірі 141 463,47 грн та 1 306,60 грн судового збору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2014 року вказані судові рішення скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового судового розгляду справи позивач у звʼязку зі зміною офіційного курсу НБУ збільшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача 208 213,43 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 серпня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 16 січня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_6 безпідставно стягнуті кошти у розмірі 208 213,43 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Судами встановлено, що 19 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та TOB «Закарпатблок» було укладено кредитний договір, згідно з яким банк надав товариству кредит у розмірі 140 тис. дол. США у формі поновлювальної кредитної лінії терміном до 14 грудня 2008 року.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором 20 червня 2008 року між позивачем як майновим поручителем та банком були укладені три договори застави майнових прав на отримання грошових коштів за депозитним договором на загальну суму 120 тис. євро та три договори відступлення права вимоги (цесії) за вказаними договорами.

Строк виконання кредитного зобов'язання настав 14 грудня 2008 року, однак позичальник своїх зобов'язань не виконав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно виходив із того, що відповідач правомірно нарахував та стягнув з позивача відсотки та пеню за прострочення виконання зобов'язань, а позивач не довів ті обставини, на які посилався як на підставу своїх позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд дійшов висновку, що банк на підставі укладених із ОСОБА_6 договорів застави та договорів цесії отримав право погасити заборгованість за цією позикою за рахунок депозитних коштів позивача з моменту закінчення строку повернення позики, однак цього не зробив, чим у розумінні ст. 613 ЦК України спричинив прострочення боржника.

З таким висновком апеляційного суду погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про заставу» при заставі майнових прав реалізація предмета застави провадиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права. Заставодержатель набуває право вимагати в судовому порядку переводу на нього заставленого права в момент виникнення права звернення стягнення на предмет застави.

Пунктом 19 договору застави майнових прав від 20 червня 2008 року передбачено, що звернення стягнення і реалізація майнових прав здійснюється шляхом відступлення заставодавцем заставодержателю права вимоги, що випливає з заставленого права. Відступлення права вимоги здійснюється за вибором заставодержателя згідно з договором про відступлення права вимоги (цесії) або згідно із законом в судовому або позасудовому порядку. Заставодержатель має право задовольнити за рахунок заставлених майнових прав свої вимоги в повному обсязі, обумовленому на момент фактичного задоволення, включаючи вимоги, зазначені в підпункті 2.4 цього договору, відшкодування збитків, витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги.

З наведеного вбачається, що банк має право, але не зобов'язаний задовольнити свої вимоги за рахунок заставлених майнових прав.

Відповідно до статей 613, 616 ЦК України боржник за грошовим зобовʼязанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, у разі якщо порушення зобовʼязання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника.

Згідно з ч. 1 ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобовʼязання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Зменшення розміру збитків та неустойки, які стягуються з боржника, може мати місце, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

З огляду на викладене те, що банк не скористався своїм правом погасити кредит за рахунок коштів, що належать позивачу, і знаходяться на його рахунках в цьому ж банку, не може свідчити про прострочення кредитора або ж порушення зобов'язання з вини кредитора, оскільки судами не встановлено, що така поведінка кредитора унеможливила виконання боржником своїх зобов'язань.

Отже апеляційний суд при ухваленні оскаржуваного рішення вказаних вимог закону не врахував і помилково скасував рішення місцевого суду, ухвалене згідно із законом.

З урахуванням вказаного колегія суддів на підставі ст. 339 ЦПК України дійшла висновку про скасування рішення апеляційного суду і залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 339, 345 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 16 січня 2015 року скасувати.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 серпня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: Т.П. Дербенцева
С.О. Карпенко
О.П. Касьян
Т.О. Писана