Справа №581/340/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1387/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

11 серпня 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Околота Г. М.,

суддів - Левченко Т. А. , Ільченко О. Ю. ,

при секретарі- Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 27 травня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача та застосування наслідків нікчемного правочину ,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом про захист прав споживачів, застосування наслідків нікчемного правочину та в обґрунтування своїх вимог зазначила, що 21 березня 2015 року між нею та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу № 001911, який не відповідає вимогам Закону України Про захист прав споживачів. Позивач зазначає, що відповідач надаючи фінансові послуги здійснює свою діяльність без відповідної ліцензії, а тому вважає таку діяльність нечесною підприємницькою практикою , яка вводить споживача в оману стосовно інформації про особу продавця та наявності у нього ліцензії для здійснення фінансових послуг. Крім того вважає, що договір є нікчемним на підставі ч.1 ст. 220 ЦК України, оскільки не був нотаріально посвідчений відповідно до вимог ч.2 ст. 799 ЦК України , тому посилаючись на ст.. 216 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача на її користь сплачені на виконання нікчемного правочину грошові кошти у розмірі 112000 грн..

Рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 27 травня 2015 року у задоволенні позивних вимог позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача та застосування наслідків нікчемного правочину було відмолено за необґрунтованістю.

Не погоджуючись із таким рішенням суду представник позивача адвокат ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неправильного застосування норм матеріального права просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позивача у повному обсязі. В обґрунтування скарги посилається на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення у порушення вимог ст.. 214 ЦПК України не застосував до спірних правовідносин норми ст.. 799 ЦК України, щодо нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем факту введення його в оману при укладені договору фінансового лізингу, не підтвердження позивачем тих обставин, що договір фінансового лізингу , був укладений між сторонами із застосуванням нечесної підприємницької практики у порушення вимог Закону України « Про захист прав споживачів», а також відсутності правових підстав для визнання договору нікчемним з підстав передбачених ч.1 ст. 220 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що позивач 21 березня 2015 року уклав з відповідачем - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договір № 001911 фінансового лізингу. (а.с. 6-14)

Згідно п. 1.4. договору лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль марки GREAT WALL, модель М4 luxury (4х2), 1,5 бензин, механічна КПП, передній привід, у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця (п. 1.7 договору) та придбавається ним на своє ім'я за договором купівлі-продажу у продавця автомобіля (п. 4.5 договору).

Умовами укладеного Договору передбачено, що предмет договору передається у користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу; комісії за передачу предмету лізингу, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених п. 9.4 ст. 9 договору або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених п. 9.6. ст. 9 договору (п. 1.8.).

Вказані пункти 9.4. та 9.6. регулюють випадки зміни вартості предмета лізингу та право звернення лізингоодержувача в останньому місяці сплати авансового внеску із заявою про надання іншої марки чи моделі транспортного засобу.

Згідно додатку № 1 до договору фінансового лізингу вартість предмету лізингу становить 11 082,86 долари США, що згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату укладання договору становить 310 320 грн., відсоток платежів 50 %, сума виплат авансового платежу 5 541,43 долари США, щомісячний авансовий платіж - 461,79 долари США, адміністративний платіж (10%) 1108,29 долари США, комісія за передачу (3%) 332,49 долари США. Відповідно до п.8.1 ст. 8 договору , всі платежі підлягають сплаті в українських гривнях згідно обмінного курсу долара США до української гривні на дату виконання договору. ( а.с. 14)

Відповідно до п. 9.1. договору, авансовий платіж складає частину вартості Предмета лізингу в розмірі 50 відсотків вартості предмета лізингу зазначеного у даному договорі та специфікації.

Таким чином, відповідно до умов договору для отримання автомобіля у лізинг позивач повинен сплатити на користь відповідача не менше половини його вартості, а після отримання також відшкодовувати вартість автомобіля періодичними платежами. При цьому, власником автомобіля за договором купівлі-продажу з продавцем є ТОВ Лізингова компанія АвтоФінанс.

21 березня 2015 року ОСОБА_3 сплатила ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» лише 112000 грн., призначення платежу перший внесок по договору № 001911 від 21.03.2015 р. (а.с. 15).

Звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами, позивач посилалася на те, що відповідачем її було введено в оману стосовно інформації про особу продавця та наявності у нього ліцензії для здійснення фінансових послуг, а тому вважає таку діяльність відповідача нечесною підприємницькою практикою, крім того, вважає, що договір є нікчемним на підставі ч.1 ст. 220 ЦК України, оскільки не був нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч.1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у ст. 1 Закону України Про фінансовий лізинг.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.4 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою.

Згідно ч.ч.2, 5 ст.4 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг.

Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовим установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ТОВ Лізингова компанія Автофінанс має право на надання послуг фінансового лізину, так як Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, її було взято на облік як юридичну особу, що має право надавати послуги з фінансового лізингу (а.с. 42, 43). Тому твердження позивача стосовно порушення відповідачем її прав як споживача на отримання інформації про можливість здійснення відповідачем послуги з фінансового лізингу є безпідставними.

Згідно ст. 6 Закону України Про фінансовий лізинг договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний договір містить детальний опис умов отримання предмету лізингу та порядку сплати за предмет лізингу. Крім того, кожен аркуш договору підписано обома сторонами, що свідчить про те, що позивач погодилася з усіма умовами, а тому посилання на те, що відповідач ввів її в оману не заслуговують на увагу, а підстави вважати діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу нечесною підприємницькою практикою відсутні, оскільки будь-яких належних доказів на підтвердження того, що позивача на час підписання договору було введено в оману матеріали справи не містять.

За таких обставин, суд першої інстанції встановивши характер спірних правовідносин, обставини справи та надавши їм належну правову оцінку прийшов до вірного висновку про те, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу відповідає вимогам закону, відповідач мав право на укладення договору, а тому суд обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні його позовних вимог і колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 2 Закону України Про фінансовий лізинг відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Правовідносини, що виникають із договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 ЦК України, в якому відсутні положення щодо обов'язковості нотаріального посвідчення такого договору.

Доводи апелянта про те, що договір фінансового лізингу потребує нотаріального посвідчення, а тому є нікчемним, були предметом перевірки під час розгляду справи судом першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що ЦК України та Закон України «Про фінансовий лізинг» не передбачають нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, а тому посилання апелянта на те, що суд не застосував до спірних правовідносин норми ч. 2 ст. 799 ЦК України, не ґрунтується на нормах чинного законодавства України, оскільки зазначена норма регулює окремий вид цивільно-правових відносин - найм (оренда) транспортного засобу (параграф 5 ЦК України), і до правовідносин, що виникають із договору фінансового лізингу, застосована бути не може, оскільки, незважаючи на схожість цих відносин, законодавством вони розділені, як такі, що мають окреме регулювання. Крім того, у цих правовідносинах є спеціальний закон - Закон України «Про фінансовий лізинг».

Інші доводи апелянта стосовно порушення судом норм матеріального права колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки вони є такими ж самими, як і обставини на які позивач посилалася як на підставу своїх позовних вимог, які були предметом дослідження у суді першої інстанції та їм була дана належна оцінка, інших доводів апеляційної скарги або нових обставин, що підлягають встановленню, апелянт не навів і ці доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки ґрунтуються вони на обставинах, які встановлені в судовому засіданні у відповідності з нормами матеріального і процесуального законодавства, рішення суду відповідає вимогам ст.ст.213, 214 ЦПК України, підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги немає, тому відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, ст. 315, 317 ,319, 325 ЦПК України, колегія судів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 27 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -