Справа № 2-4420/12 Головуючий у І інстанції Волчко А.Я.
Провадження № 22-ц/780/2706/15 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 46 23.06.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

23 червня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Ігнатченко Н.В., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи Управління земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі Київської області, ОСОБА_4 про визнання недійсними державних актів та витребування майна,

заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2012 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про визнання недійсними державних актів та витребування майна, зазначав, що є власником двох земельних ділянок по АДРЕСА_1. 05 лютого 2007 року вказані земельні ділянки за договором купівлі-продажу були за підробленою довіреністю від його імені продані ОСОБА_4 Рішенням Києво-Святошинького районного суду Київської області від 18 жовтня 2011 року договір купівлі-продажу визнано недійсним. В червні 2012 року йому стало відомо про існування договорів дарування земельних ділянок, а саме 02 жовтня 2007 року за договорами дарування його земельні ділянки були подаровані ОСОБА_4 відповідачу ОСОБА_2 та видано державні акти на право власності на земельні ділянки. Просив витребувати від ОСОБА_2 земельні ділянки пл. 0,1152 га. та 0,0528 га. по АДРЕСА_1 шляхом звільнення земельних ділянок від належного відповідачу майна; визнати недійсними видані на ім'я ОСОБА_2 державні акти на право власності на земельні ділянки, покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2015 року позов задоволено, витребувано від ОСОБА_2 земельні ділянки пл. 0,1152 га. та 0,0528 га. по АДРЕСА_1 шляхом звільнення земельних ділянок від належного відповідачу майна; визнано недійсними видані на ім'я ОСОБА_2 державні акти на право власності на земельні ділянки, стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати 214.60 грн.

Відповідач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2015 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що чинне законодавство не містить норми закону щодо витребування майна шляхом звільнення від майна, таке право вимоги є похідним від визнання державних актів недійсними; за положеннями глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав, визначених законом, а у випадку визнання недійсним правочину може бути визнано недійсним і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно; визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце лише в разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод, отже позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції в повній мірі даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що ОСОБА_3 на праві власності на підставі державних актів від 04 липня 2005 року НОМЕР_1 та НОМЕР_2 належать земельні ділянки пл. 0,1152 га. та 0,0528 га., розташовані по АДРЕСА_1 Київської області.

05 лютого 2007 року на підставі підробленої довіреності ОСОБА_5 від імені ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу вказаних земельних ділянок, посвідчений нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Сікорською Н.І., Р№ 93, в подальшому ОСОБА_4 одержав державні акти на право власності на земельні ділянки НОМЕР_3, та НОМЕР_4.

02 жовтня 2007 року на підставі договорів дарування, посвідчених нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Сікорською Н.І. за Р№ 2357 та 2361, ОСОБА_4 подарував вказані земельні ділянки ОСОБА_2, який у подальшому побудував на них житловий будинок, не введений в експлуатацію.

На підставі договору дарування ОСОБА_2 одержав державні акти на право власності на земельні ділянки НОМЕР_5 від 27 березня 2012 року, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01271 та НОМЕР_6 від 27 березня 2012 року, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01270.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 жовтня 2011 року договір купівлі-продажу земельних ділянок від 05 лютого 2007 року визнано недійсним. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 20 січня 2012 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 жовтня 2011 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу залишено без змін.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Оцінюючи правильність рішення суду в частині визнання недійсними державних актів та витребування земельних ділянок із володіння ОСОБА_2, колегія суддів враховує наступне.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, недійсність договору купівлі-продажу, за яким ОСОБА_4 придбав земельні ділянки позивача, встановлена рішенням суду і повторному доведенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Відповідно до п. п. 21, 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірні земельні ділянки вибули з володіння позивача поза його волею, тому підлягають поверненню в порядку ч. 3 ст. 388 ЦК України.

Разом із тим, вимогами ст. 388 ЦК України не передбачено звільнення майна від майна відповідача при його витребуванні. Порядок розрахунків при витребуванні майна із чужого незаконного володіння встановлений ст. 390 ЦК України.

Таким чином суд першої інстанції, пославшись на те, що на спірній земельній ділянці збудовано будинок, помилково прийшов до висновку про можливість задоволення позову щодо витребування спірних земельних ділянок шляхом звільнення їх від належного відповідачу майна. Таким чином вимоги власника щодо звільнення земельних ділянок від майна добросовісного набувача до задоволення не підлягають і в цій частині помилково задоволені судом першої інстанції.

Оцінюючи підставність задоволення судом першої інстанції вимог про визнання недійсними виданих на ім'я ОСОБА_2 державних актів на право власності на земельні ділянки, колегія суддів враховує наступне.

Так, відповідно до ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Як було встановлено в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_2 набув земельні ділянки безвідплатно в особи, яка не мала права їх відчужувати, та на підставі договорів дарування від 02 жовтня 2007 року отримав державні акти на право приватної власності на земельні ділянки.

Разом із тим доказів на підтвердження тих обставин, що державні акти на момент їх видачі були видані ОСОБА_2 як набувачу земельних ділянок з порушенням вимог закону, всупереч укладеним угодам, позивачем не надано, відтак відсутні передбачені законом підстави для визнання даних державних актів недійсними при витребуванні майна від добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України.

Таким чином рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про визнання недійсними державних актів підлягає також скасуванню із ухваленням в цій частині рішення про відмову в позову.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для його скасування із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову в частині витребування майна.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України колегія суддів стягує із відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 214,60 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи Управління земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі Київської області, ОСОБА_4 про визнання недійсними державних актів та витребування майна задовольнити частково.

Витребувати від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1152 га., кадастровий номер НОМЕР_7 і земельну ділянку площею 0,0528 га. кадастровий номер НОМЕР_8 по АДРЕСА_1 Київської області.

В іншій частині позов ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 214,60 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Ігнатченко Н.В.

Фінагєєв В.О.