Справа № 449/617/2011 Головуючий у 1 інстанції: Савчак А.В.
Провадження № 22-ц/783/117/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Струс Л.Д.,

секретаря Щербая В.П.,

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 02 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 (правонаступник - ОСОБА_2) до Перемишлянської міської ради, ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_5, про зобов'язання привести незаконно захоплену земельну ділянку в первинний стан, -

в с т а н о в и л а:

20.12.2011 року ОСОБА_4 звернувся в суд з даним позовом. Просив поновити йому пропущений строк для звернення до суду, скасувати незаконне рішення Перемишлянської міської ради № 344 від 23.12.1999 року про надання в постійне користування ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,01 га для використання під присадибну ділянку, а також зобов'язати ОСОБА_3 привести незаконно захоплену частину спільного заїзду площею 0,01 га в первинний стан шляхом демонтажу господарської будівлі, яка на ній розміщена. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, стверджував, що він та відповідач ОСОБА_3 є сусідами. Між їхніми земельними ділянками існує спільний заїзд. Рішенням Перемишлянської міської ради від 23.12.1999 року № 344 відповідачу ОСОБА_3 було надано (за рахунок частини цього заїзду) у користування земельну ділянку площею 0,01 га, на якій той побудував господарську споруду. Вважає, що прийняте рішення № 344 є незаконним і порушує його права як власника суміжної земельної ділянки користуватися частиною спільного заїзду. Збудована на спільному заїзді будівля має бути демонтована, а земельна ділянка (частина спільного заїзду) має бути приведена в попередній стан. Зазначає, що про прийняте рішення № 344 дізнався лише на початку 2011 року під час розгляду іншої справи за позовом ОСОБА_3 до нього.

Окаржуваним рішенням позов - задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_3 привести незаконно захоплену частину спільного заїзду площею 0,01 га в первинний стан, шляхом демонтажу господарської будівлі, яка на ній розміщена.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3, вважає рішення його незаконним і таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що оскаржуване рішення незаконно позбавило його права власності на земельну ділянку. Суд не врахував, що позивач став власником будинковолодіння та земельної ділянки лише з 25 березня 2004 року і не вправі був заявляти позовні вимоги щодо приведення спільного заїзду в попередній стан. Звертає увагу на те, що суд не вправі був брати до уваги Державний акт на землю серії ЯА № 205269 від 22.12.2004 року, яким встановлені межі земельної ділянки позивача, оскільки зазначений акт оскаржений в судовому порядку та рішення по справі ще не прийнято. Крім цього, суд першої інстанції упереджено і незаконно не взяв до уваги будівельний паспорт з рішенням Перемишлянської міської ради від 29 березня 2000 року, пояснювальну записку, проект забудови, акт виносу земельної ділянки в натурі і розбивки будівель, дозвіл на право закладки фундаменту та безпідставно зробив висновок про незаконність будівництва господарської будівлі. Просить скасувати рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 02 червня 2014 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позвних вимог відмовити за безпідставністю таких і закрити провадження по справі у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Учасники цивільного процесу повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про перерву в розгляді справи (а.с. 22 т. 2), рекомендоване повідомлення про вручення ОСОБА_3 поштового відправлення, в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, причину своєї неявки суду не повідомили, матеріалів справи достатньо для розгляду справи у їх відсутності. Клопотання ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи необгрунтоване та не підтверджено належними доказами, а тому причина його нявки не може бути визнана судом поважною, крім того його інтереси у суді представляв адвокат ОСОБА_6 (а.с. 32, 202 т. 1), який також належно повідомлений про день час і місце чергового слухання справи 30.06.2015 року (а.с. 22 т. 2).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення правонаступника ОСОБА_4 - ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Суд першої інстанції, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, провівши виїздне судове засідання з залученням спеціаліста ОСОБА_7 (працівника ЦДЗК, який проводив заміри), дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Стосовно оскаржуваного рішення № 344 від 23 грудня 1999 року.

Ухвалою суду від 01.03.2013 року провадження в частині визнання рішення незаконним та його скасування було закрито (а.с. 86-87 т. 1). Позивач звернувся з даною вимогою в порядку адміністративного судочинства, а дана цивільна справа була зупинена до ухвалення рішення в порядку КАС України. 10.06.2013 року Перемишлянським районним судом була прийнята постанова (а.с. 165-166 т. 1), якою оскаржуване рішення Перемишлянської міської ради було визнане протиправним та скасоване. Львівський апеляційний адміністративний суд залишив постанову суду першої інстанції в силі (а.с. 99-101 т. 1).

Отже, оскаржуване рішення № 344 на час вирішення справи визнане протиправним та є скасованим.

З метою з?сування меж спільного заїзду, суд першої інстанції вважав за доцільне визначити його межі з урахуванням меж земельних ділянок сторін: ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Щодо меж земельної ділянки ОСОБА_4 (позивача) та ОСОБА_5 (третьої особи), судом встановлено наступне:

Згідно Державних актів серії ЛВ № 246 та № 247 від 18 травня 1995 року (а.с. 167, 168 т. 1) - ОСОБА_5 (третій особі) належали на праві власності дві земельних ділянки у м. Перемишляни: площею 0,1033 га (по АДРЕСА_1) та площею 0,085 га. (по АДРЕСА_2).

22 грудня 2004 року на підставі договору дарування, земельна ділянка площею 0,085 га (по АДРЕСА_2) була подарована позивачу ОСОБА_4 (копія Державного акту від 22 грудня 2004 року Серія ЯА № 205269 міститься в матеріалах справи - а.с. 7 т. 1). З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 5 т. 1) вбачається, що позивачу також був подарований житловий будинок у м. Перемишляни по АДРЕСА_2.

Згідно Державного акту від 18 травня 1995 року № 247 (а.с. 167 т. 1) в описі плану земельної ділянки ОСОБА_5 зазначається, що від «Е до А - землі ОСОБА_3». Аналогічно зазначено і в Державному акті від 22 грудня 2004 року Серія ЯА № 205269. Однак, як на момент видачі даних актів так і до тепер, межі земельної ділянки відповідача ОСОБА_3 так і не були встановлені, але відповідач (його мати) фактично даною земельною ділянкою користувались.

В матеріалах справи також міститься акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки, який був складений для оформлення Державного акту від 22 грудня 2004 року Серія ЯА № 205269. Даний акт мав бути узгоджений з відповідачем ОСОБА_3 В судовому засіданні відповідач наполягав на тому, що він даний акт не підписував. Позивач ОСОБА_4 визнав, що цей акт з відповідачем не узгоджувався, чий підпис стоїть напроти прізвища відповідача йому не відомо.

Стосовно меж земельної ділянки ОСОБА_3

1 квітня 1994 року Перемишлянська міська рада прийняла рішення № 326 про передачу у приватну власність земельної ділянки в м. Перемишляни гр. ОСОБА_8 (а.с. 12 т. 1). Даним рішенням їй було вирішено передати безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,1 га для використання під присадибну ділянку, розташовану в АДРЕСА_3. До цього часу, ОСОБА_8 даною земельною ділянкою користувалась і здійснила будівництво житлового будинку (згідно плану від 14.04.1983 р. - а.с. 155 т. 1). Однак, як вбачається з плану забудови даної земельної ділянки (а.с. 155 т. 1) площа наданої їй земельної ділянки складала 930 кв.м. і не включала частину спільного заїзду.

Відповідач ОСОБА_3 не надав суду жодних доказів, які б свідчили про виділення даної земельної ділянки в натурі на місцевості. Пояснив, що таких документів не має і державного акту на право приватної власності на дану земельну ділянку його мати ОСОБА_8 не виготовляла. Тому районний суд прийшов до висновку, що право власності на надану 1 квітня 1994 року земельну ділянку у ОСОБА_8 не виникало (згідно чинної на той час ст. 22 Земельного кодексу від 18.12.1990 року).

У 1999 році ОСОБА_8 померла (ІНФОРМАЦІЯ_1 - зі слів ОСОБА_3).

7.11.2000 року ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину, згідно якого він оформив право власності лише на успадкований будинок по АДРЕСА_3 (а.с. 20 т. 1) (правовстановлюючі документи на земельну ділянку спадкодавця були відсутні).

23.12.1999 року виконавчим комітетом Перемишлянської міської ради було прийняте рішення № 345 (а.с. 146 т. 1) (далі рішення № 345), згідно якого відповідачу ОСОБА_3 було передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,1030 га для використання під присадибну ділянку, яка розміщена в АДРЕСА_3 (тобто ділянку, яка надавалась його матері у 1994 році, але права на яку не були оформлені).

Відповідно до статтей 22, 23 Земельного кодексу України (в редакціях які діяли на момент винесення рішень про передачу у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_3 спочатку на ОСОБА_8 (а.с. 12 т. 1) і на ОСОБА_3 (а.с. 146 т. 1): «Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється... Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів». Подібні за своїм змістом є норми Земельного кодексу України, які діяли з 25.10.2001 року (статті 125, 126), які також передбачали заборону приступити до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі та отримання правовстановлюючих документів.

Однак, встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_3 в натурі (на місцевості) так і не було проведено, як і немає у відповідача правовстановлюючого документа на таку земельну ділянку. Порядок встановлення меж земельної ділянки передбачає необхідність узгодження таких меж з суміжними землекористувачами (в т.ч. із позивачем ОСОБА_4, якщо відповідач претендує ще й на частину спільного заїзду), в т.ч. встановлення межових знаків.

З наданих суду доказів, встановити точну дату побудови господарської будівлі (майстерні) на частині спільного заїзду не виявилось можливим.

Позивач і третя особа ОСОБА_5 стверджували, що така будівля була збудована у 1993-1994 роках. Відповідач у своїх поясненнях наполягав на тому, що будівля була збудована на підставі будівельного паспорту 2000 року (2000, 2001 рік). З огляду на план будівель від 30.01.1994 року, виданий ще на ОСОБА_8 (а.с. 45 т. 1) - вбачається, що дана господарська будівля була збудована до 30.01.1994 року.

Судячи з рішення № 59 від 29 березня 2000 року (а.с. 127 т. 1) дана господарська будівля («столярна майстерня») на момент прийняття такого рішення вже стояла, оскільки у вступній частині рішення йдеться про «УЗАКОНЕННЯ СТОЛЯРНОЇ МАЙСТЕРНІ». Цим же рішенням, відповідача було зобов'язано виготовити технічну документацію на будівлі (одна з яких, так і не була побудована).

Отже наявний в матеріалах справи будівельний паспорт з пояснювавальною запискою, проектом забудови, актом виносу в натурі земельної ділянки і розбивки будівель, дозволом на право закладки фундаменту, проектні пропозиції (а.с. 120-126 т. 1) фактично були спробою узаконити самовільно збудовану господарську будівлю.

Сам акт виносу в натурі земельної ділянки і розбивки будівель від 5 квітня 2000 року (а.с. 123 т. 1) не може судом братися до уваги, оскільки діючий на той час Земельний кодекс України передбачав інший порядок встановлення меж, які мали б бути погоджені з сумісними землекористувачами.

Зважаючи на те, що в рішенні № 59 мова йде про будівництво на власному подвір'ї, а акт виносу в натуру земельної ділянки і розбивки будівель (а.с. 123 т. 1) складено вже після зведення будівлі під № 2 (з приводу якої і виник спір), - суд першої інстанції не взяв їх до уваги, оскільки межі земельної ділянки відповідно до вимог Земельного кодексу України не встановлювались і з суміжними землекористувачами не погоджувались. Частина спільного заїзду була самовільно захоплена відповідачем (його матір'ю) та використана під будівництво господарської споруди (позначеної в проекті під № 2 - а.с. 122 т. 1).

В матеріалах справи також міститься план земельних ділянок (а.с. 79 т. 1), який загалом відповідає реальному стану речей на 29.04.2014 року (день проведення виїзного засідання суду). Однак, фактично спільний заїзд не є розділеним (лінія з зазначенням розміру 7,39). Крім того, згідно даного плану верхня частина спільного заїзду відноситься до земель ОСОБА_3 і сукупна площа земельної ділянки (включаючи частину спільного заїзду) складає 0,1476 га. З лівого боку зазначено площа 0,0495 га, яка, як стверджує відповідач ОСОБА_3, вказує на площу схилу, яким він не користується. Тому на його думку, якщо відняти загальну площу його земельної ділянки згідно цього плану (0,1476) від площі схилу (0,0495), - то вийде 0,0981 га. Дана площа, є в межах розмірів зазначених в рішенні № 345 (а.с. 146 т. 1) і саме така земельна ділянка належить йому.

Суд першої інстанції з таким обґрунтуванням не погодився і вважав, що зазначені ОСОБА_3 аргументи є безпідставні та необґрунтовані з огляду на викладене вище (відсутність встановлення меж його земельної ділянки). Також згідно пояснень відповідача ОСОБА_3 та як вбачається з плану забудови земельної ділянки 1983 р. (а.с. 144 т. 1) даний схил існував завжди, і жодних правових підстав про виключення такого схилу з площі земельної ділянки, якою фактично користується відповідач, останній суду не надав.

Співставлення планів та проектів земельних ділянок сторін.

Відповідачем ОСОБА_3 було надано районному суду співставлення плану земельних ділянок сторін 2011 року (а.с. 143 т. 1) з планом забудови 1983 року (а.с. 144 т. 1) та проектом забудови 2000 року (а.с.145 т. 1). Як стверджував відповідач з накладення даних планів вбачається, що позивачем зайнято частину спільного заїзду, а площа його земельної ділянки є дещо меншою, оскільки мала б займати ще частину спільного заїзду.

Під час виїздного засідання 29.04.2014 року із залученням спеціаліста ЦДЗК ОСОБА_7 (а.с. 159-160 т. 1) районним судом встановлено, що співставлення надане відповідачем (а.с. 143 т. 1) загалом зроблене правильно. Зміщення спільного заїзду проведене по кутах будинків ОСОБА_5 та ОСОБА_3 складає 2 метри. Однак, згідно проекту забудови по АДРЕСА_1 (а.с. 150 т. 1), вбачається, що межа земельної ділянки ОСОБА_5, яка межує з спільним заїздом ще у 1987 році була неправильної форми та приблизно відповідає тій формі, що відображена в Плані земельних ділянок (а.с. 79 т. 1).

В матеріалах справи міститься акт складений 01.08.2011 року Інспекцією Державного архітектурного контролю у Львівській області № 000247*20/02 про дотримання будівельних норм при будівництві господарської будівлі по АДРЕСА_3 (а.с. 18 т. 1). Із змісту акту вбачається, що будівля відповідає будівельним вимогам і збудована ОСОБА_3 (відповідачем) на успадкованій після смерті ОСОБА_8 земельній ділянці, згідно будівельного паспорта виданого у 2000 році. Оскільки, такий акт не є правовстановлюючим документом і суду не надано жодних доказів належності земельної ділянки, на якій збудовано будівлю, саме ОСОБА_3, - суд першої інстанції підставно не взяв його до уваги в частині, що така будівля нібито збудована на успадкованій земельній ділянці.

Відповідно до пункту «а» частини 2 ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Враховуючи це положення, а також положення статтей 125, 126 ЗК України, проаналізувавши наявні у справі докази, районний суд дійшов висновку, що земельна ділянка, якою користується ОСОБА_3 (а до цього часу його мати) та спільний заїзд (в т.ч. частина, якою користується відповідач і збудував там господарську будівлю) формально відносяться до земель Перемишлянської міської ради.

Отже, щонайменше з 1983 року (а.с. 155 т. 1) між земельними ділянками по АДРЕСА_1 та 10 існував спільний заїзд. Відповідач, а до 2000 року його мати, фактично користувались земельною ділянкою площею 0,1476 га у АДРЕСА_3 щонайменше з 1994 року, в т.ч. і частиною спільного заїзду. Межі земельної ділянки по АДРЕСА_3 відповідно до вимог Земельного кодексу України (в т.ч. ЗК УРСР) не встановлювались, правовстановлюючі документи не вироблялись. Тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що частина земельної ділянки, на якій збудована господарська будівля (майстерня) ОСОБА_3 була збудована на самозахопленій земельній ділянці, яка перебувала у спільному користуванні власників (користувачів) земельних ділянок по АДРЕСА_1 та 10 у м. Перемишляни.

Відповідачами відповідно до вимог ч. 3 ст. 267 ЦК України не заявлено вимог про застосування строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті й справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції: не врахував, що позивач став власником будинковолодіння та земельної ділянки лише з 25 березня 2004 року і не вправі був заявляти позовні вимоги щодо приведення спільного заїзду в попередній стан; безпідставно взяв до уваги Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯА № 205269 від 22.12.2004 року, яким встановлені межі земельної ділянки позивача, оскільки зазначений акт оскаржений в судовому порядку та рішення по справі ще не прийнято, а також, що суд першої інстанції упереджено і незаконно не взяв до уваги будівельний паспорт з рішенням Перемишлянської міської ради від 29 березня 2000 року, пояснювальну записку, проект забудови, акт виносу земельної ділянки в натурі і розбивки будівель, дозвіл на право закладки фундаменту та безпідставно зробив висновок про незаконність будівництва господарської будівлі - не заслуговують на увагу, оскільки: власник будинковолодіння та присадибної земельної ділянки ОСОБА_4 - правонаступник ОСОБА_2 вправі у відповідності до 386, 391 ЦК України, ст. 152 ЗК України - звертатися в суд у будь який час для захисту належного йому майна; 10.06.2013 року Перемишлянським районним судом була прийнята постанова (а.с. 165-166 т. 1), якою рішення Перемишлянської міської ради № 344 від 23.12.1999 року, яким ОСОБА_3 надано в постійне користування 0,01 га земельної ділянки - частину спільного заїзду, на якій ОСОБА_3 звів спірну господарську споруду, та яке слугувало підставою для прийняття виконкомом Перемишлянської міськради народних депутатів рішення № 59 від 29 березня 2000 року та виготовлення відповідачу будівельного паспорта, пояснювальної записки, проекту забудови, акту виносу земельної ділянки в натурі і розбивки будівель, видачі дозволу на право закладки фундаменту, - було визнане протиправним та скасоване. Львівський апеляційний адміністративний суд залишив постанову суду першої інстанції в силі (а.с. 99-101 т. 1). Доказів скасування Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯА № 205269 від 22.12.2004 року, яким встановлені межі земельної ділянки ОСОБА_4 апелянтом не представлено, таких немає.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновками суду першої інстанції та їх оцінкою, такі висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 02 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Струс Л.Д.