Справа №531/608/15-ц
Провадження №2/531/311/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09 липня 2015 року м. Карлівка

Карлівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Попова М.С.,

за участю секретаря Шаршонь Т.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача та третьої особи ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Карлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Приват-Агроцентр», за участю третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Дукла», про визнання незаконними та скасування наказів про переведення та звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Приват-Агроцентр» правонаступником якого є ТОВ «БІЗНЕС АГРОЦЕНТР» ( у відповідності рішення Загальних зборів засновників від 12.02.2015 р.) про визнання незаконними та скасування наказів про переведення та звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

У позовній заяві зазначає, що він з 16.11.2011 р. по 31.05.2013 р. працював на посаді заступника директора з безпеки ТОВ «Дукла». З 01.06.2013 р. його прийнято на роботу на посаду фахівця з організації майнової та особистої безпеки ТОВ «Приват-Агроцентр» із встановленням місцезнаходження на території ТОВ «Дукла» по вул.Гоголя,15, в с.Абазівка Полтавського району. Наказом ТОВ «Приват-Агроцентр» №156/2ос від 18.12.2013 р. позивачу було встановлено робоче місце з 20.12.2013 р. на території ТОВ «Приват-Агроцентр» по пр..Пушкіна,4,м.Дніпропетровськ. З даним наказом його було ознайомлено під особистий підпис 19.12.2013 р. Письмової згоди на переведення позивач не давав , а тому з даним наказом не погодився та на нове робоче місце не вийшов. Листом ТОВ «Приват-Агроцентр» від 30.12.2013 р. позивача було повідомлено про необхідність бути присутнім на роботі з 20.12.2013 р. на новому робочому місці та запропоновано надати пояснення про причину відсутності та доведено до відому про можливість звільнення через прогул. В подальшому, на новому у робочому місці позивач не з*явився. Разом з тим, звільнено його не було, він продовжував перебувати у трудових відносинах з відповідачем. Наказом від 13.11.2014 р. його було звільнено за прогул без поважних причин у період з 17.10.2014 р. по 13.11.2014 р. при звільненні було нараховано заробітну плату у розмірі 472,82 грн. наказ про звільнення позивач отримав у листопаді 2014 р., а трудова книжка надійшла поштою лише 21.01.2015 р. Таким чином, позивач вважає, що після незаконного переводу на інше робоче місце його було незаконно звільнено, в звязку з чим він підлягає поновленню на роботі, а також підлягає відшкодуванню середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, позивач зазначає, що незаконним звільненням, йому було завдано моральної шкоди, які він оцінив у 2000 грн.

В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги згідно підстав викладених у позовній заяві, також вважає, що позов подано в межах позовної давності.

Представник відповідача, який також являється представником третьої особи по даній справі, позов не визнав у повному обсязі згідно раніше поданого заперечення на позовну заяву, також додав, що пропущено строк позовної давності. Під час переведення, позивач не виявляв незгоди ні усно ні письмово. За час, коли позивач не з*являвся на роботу проводилося актування за старим місцем роботи та новим. Від вручення наказу про звільнення позивач відмовився. Листом від 14.11.2014 р. було повідомлено про можливість отримання трудової книжки. Підприємство неодноразово намагалося встановити причину неявки позивача на роботу . Прогули почали рахувати з часу , коли пересвідчились, що він вже не вийде на роботу. Про переведення позивача повідомлявся усно неодноразово. Переведення не було зміною в організації виробництва.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, беручи до уваги докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

З копії трудової книжки позивача серії АХ №517973 ( а.с.5) вбачається, що мається запис від 13.11.2014 р. про його звільнення згідно п.4 ст.40 КЗпП України.

Також до матеріалів справи додано копію наказу №156/2 ос від 18.12.2013 р. про встановлення з 20.12.2013 р. робочого місця фахівцю з організації майнової та особистої безпеки ОСОБА_3 на території ТОВ «Приват-Агроцентр» по пр.Пушкіна,4, в м.Дніпропетровськ ( а.с.6).

На адресу позивача ТОВ «Приват-Агроцентр» надсилався лист від 30.12.2013 р. з проханням негайно надати пояснення про причини його відсутності на робочому місці з 20.12.2013 р., та було роз*яснино про можливість його звільнення за ст.. 40 КЗпП ( а.с.7).

Листом ТОВ «Приват-Агроцентр» від 14.11.2014 р. було повідомлено позивача про те, що через відсутність на робочому місці з 17.10.2014 р. по 13.11.2014 р. дії позивача було кваліфіковано прогул та з 13.11.2014 р. звільнено його з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпПУ через прогул без поважних причин. Документи про причини відсутності на роботі ОСОБА_3 не було надано ( а.с.8).

Копія наказу про звільнення позивача №219ос від 13.11.2014 р. також мається у матеріалах справи ( а.с.9).

З розрахунку №1564307 від 22.01.2015 р. вбачається , що станом на 14.11.2014 р. ОСОБА_3 було нараховано заробітну плату у розмірі 472,82 грн. ( а.с.10).

Також позивач надав виписку по отриманій ним заробітній платі у період з 01.01.2013 р. по 31.12.2013 р.( а.с.11-17).

Згідно з ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

ОСОБА_3 був ознайомлений з оспорюваним наказом 19.12.2013 року, про що свідчить його підпис на копії наказу. Відтак, є підстави вважати, що строк для звернення до суду за захистом порушеного права розпочав перебіг з 20.12.2013 р. і сплинув 20.03.2013 року. Позивач звернувся до суду з позовом про визнання незаконним наказу № 156/2 ос від 18.12.2013 р. лише 13.02.2015 року, тобто, як вважає відповідач, після закінчення строку визначеного КЗпП.

У ч.1 ст.32 КЗпП визначено, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Чинним законодавством не визначено, в якій формі повинна бути висловлена згода чи незгода працівника на продовження роботи в нових умовах, чи це повинно бути в усній, чи в письмовій формі , чи повинно бути вчинення працівником будь-яких інших дій, які б свідчили про його волевиявлення.

У даному випадку ОСОБА_3 був особисто ознайомлений під розписку з наказом про встановлення робочого місця у м. Дніпропетровськ ( а.с.88), при цьому після ознайомлення не вчинив жодних дій, які б свідчили про його відмову від продовження роботи не навів свої заперечення або відмову при ознайомленні з наказом, не надав роботодавцеві заяву про звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи в нових умовах, а також не з'являвся на роботі ні за попереднім, ні за новим робочим місцем з 20.12.2013 р., що не заперечується його представником. На вимоги TOB «Приват-Агроцентр» з'явитись на робоче місце або надати пояснення з причин відсутності (а.с.89,91,93,95) ОСОБА_3 не надав жодної відповіді та документів, які б свідчили про поважність причин відсутності на роботі, або відмову від продовження роботи в нових запропонованих умовах на робочому місці у м. Дніпропетровську. Тобто, з поведінки працівника неможливо було дійти висновку про його згоду чи незгоду на продовження трудових відносин з роботодавцем, для прийняття відповідного рішення відносно працівника.

З метою визначення причин відсутності працівника, у відповідності до ст. 149 КЗпП України, з боку TOB «Приват-Агроцентр» були направлені листи на адресу ОСОБА_3 з вимогами надати пояснення причин відсутності на робочому місці з 20.12.2013 року. Зазначені листи були отримані особисто позивачем, відповідно до підписів на поштових повідомленнях про вручення. Проте відповідей від позивача на зазначені листи не надходило.

Крім того, відповідачем були направлені листи до медичних закладів, з метою отримання інформації, чи звертався ОСОБА_3 за наданням медичної допомоги ( а.с.97,98), на що було отримано відповідь КЗ «Полтавський районний центр первинної медичної допомоги» за вих. № 293 від 24.03.2014 р. про те, що ОСОБА_3 в період з 20.12.2013 р. за медичною допомогою не звертався (а.с.99,100-101).

Оскільки, працівник не з'являвся на роботі протягом тривалого строку, належних документів на підтвердження поважності причин відсутності (листки тимчасової непрацездатності тощо) не надавав, від надання пояснень ухилявся (про що свідчить ненадання відповідей на направлені вимоги), було прийнято рішення про звільнення працівника на вимогу роботодавця надати пояснення причин відсутності відповідачем було прийнято рішення про звільнення на підставі всіх зібраних фактичних доказів відсутності працівника на роботі без поважних причин.

Копію наказу про звільнення було вручено позивачеві 14.11.2014 р., у зв'язку з відмовою ОСОБА_3 від письмового ознайомлення з наказом ( а.с.102) додатково копію наказу направлено поштою 14.11.2014 р. Крім того, сам позивач зазначає у позові, що копію наказу про звільнення отримав у листопаді 2014 року. Відтак, порушень трудового законодавства при звільненні ОСОБА_3 за прогул без поважних причин з боку відповідача допущено не було, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Беручи до уваги викладене, суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог в частинівизнання незаконними та скасування наказів про переведення та звільнення відсутні, а відповідно, позов в частині поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди також не підлягає задоволенню. Тож, у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 є необхідним відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 32, 233 КЗпП України, 10,11,60,88, 21-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Полтавської області, через Карлівський районний суд Полтавської області, протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі якщо рішення було винесено без участі особи, яка його оскаржує, з дня отримання копії рішення

Суддя