АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження 22-ц/791/2105/15 Головуючий в І інстанції Рябова О.Д.
Справа №666/2004/14ц Доповідач: Пузанова Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року серпня місяця 04 дня колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого:Пузанової Л.В.
Суддів:Фурман Т.Г.
Чиркової К.Г.
при секретарі:Предместніковій Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 09 червня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання права власності, визнання договору дарування квартири недійсним та витребування майна,

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання договору недійсним. В обґрунтування позову з врахуванням заяви про збільшення та уточнення позовних вимог позивач зазначив, що за станом на квітень 2005 року йому та членам його сім'ї - ОСОБА_8 і ОСОБА_9 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1.

28 січня 2013 року зазначена квартира була подарована ними ОСОБА_7, про що був укладений та нотаріально посвідчений договір дарування, який рішенням апеляційного суду Херсонської області від 14 січня 2015 року визнаний недійсним в частині дарування ним (позивачем) спірної квартири.

Маючи намір зареєструвати своє право власності на частку в квартирі в органах державної реєстрації, він дізнався про те, що 04 лютого 2015 року ОСОБА_7 подарував наведену вище квартиру ОСОБА_5

Посилаючись на те, що відчуження квартири відбулося без його, як співвласника, на те згоди, позивач просив суд визнати за ним та ОСОБА_7 право спільної сумісної власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1; визнати недійсним з моменту укладення договір дарування цієї квартири, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 04 лютого 2015 року і витребувати з чужого незаконного володіння від ОСОБА_5 на його користь квартиру АДРЕСА_1, що знаходиться за наведеною вище адресою.

Рішенням суду від 09 червня 2015 року позовні вимоги задоволено, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заявлених позивачем вимог, зазначаючи, що висновки суду щодо прав позивача на спірну квартиру суперечать обставинам справи та нормам цивільного права, що регулюють спірні правовідносини.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_6 її доводи не визнав, рішення суду просить залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю позивача та відповідача ОСОБА_7, який розпорядився нею без згоди співвласника, тому підлягає поверненню на користь останнього.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов до нього, допустивши порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає ці права свободи та інтереси у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст. 16 ЦК України.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України суд, встановивши фактичні обставини для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює правовідносини, що виникли між сторонами у спорі.

Судом встановлено, що за станом на квітень 2005 року квартира АДРЕСА_1, належала на праві приватної, спільної сумісної власності ОСОБА_6 та членам його сім'ї - ОСОБА_8 і ОСОБА_9.

Право власності зазначених осіб виникло на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» і було зареєстровано Херсонським державним бюро технічної інвентаризації із визначенням частки кожного із співвласників у розмірі 1/3 частини /а.с. 63, 64/.

28 січня 2013 року ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 подарували належну їм спірну квартиру ОСОБА_7, про що був укладений та нотаріально посвідчений договір дарування /а.с. 7/.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 14 січня 2015 року частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи - ОСОБА_8, ОСОБА_9, приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Комаренко Т.М., про визнання договору дарування частково недійсним та визнано недійсним договір дарування від 28 січня 2013 року, укладений між ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_7 в частині дарування трикімнатної квартири АДРЕСА_1 житловою площею 40,49кв.м, загальною площею 64,20кв.м ОСОБА_6 /а.с. 12-15/.

Отже, в результаті визнання укладеної позивачем угоди недійсною, відповідно до ст. 216 ЦК України, яка регулює питання щодо правових наслідків недійсності правочину, останній відновив свої права власника на частку у спільному майні, однак реалізувати їх не може через те, що 04 лютого 2015 року ОСОБА_7 подарував належну йому на підставі договору дарування від 28.01.13р. квартиру, в тому числі належну позивачеві частку, ОСОБА_5, про що був укладений та нотаріально посвідчений договір дарування /а.с. 62/.

ОСОБА_6 не був учасником договору дарування, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 після першого договору дарування, визнаного судом недійсним в частині відчуження позивачем належної йому частки, однак вважає, що вправі оспорити дійсність цієї угоди на підставі ч.4 ст. 369 ЦК України, згідно з якою правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин необхідних повноважень.

Поголившись з доводами позивача в цій частині та застосувавши до спірних правовідносин наведену вище норму матеріального права, суд не зважив, що право власності на спірну квартиру виникло у ОСОБА_7 на підставі договору дарування, за наслідками часткової недійсності якого на користь позивача підлягала поверненню не вся квартира, а лише належна останньому частка в ній.

Згідно зі ст. 369 ЦК України за згодою всіх співвласників здійснюється розпорядження лише усім майном, що є у спільній сумісній власності і це не позбавляє права кожного із співвласників розпорядитися належною йому ідеальною часткою, розмір якої визначається із врахуванням положень цивільного законодавства про те, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Враховуючи, що відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», на підставі якого у позивача виникло право власності на частину спірної квартири, наймач та члени його сім'ї мають рівні права при приватизації займаного ними житла і зважаючи, що в свідоцтві про право власності, виданому Фондом комунального майна м.Херсона 11 квітня 2005 року, не зазначалося про нерівність часток кожного із співвласників у квартирі і в послідуючому їх частки з відступленням від рівності не визначалися та позивачем право на частку в квартирі більшу, ніж у інших первісних співвласників, не доводилося, колегія суддів вважає, що захисту в судовому порядку підлягає право ОСОБА_6 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

Оскільки за наслідком визнання недійсним договору дарування, стороною у якому позивач не був, спірна квартира підлягає поверненню на користь відповідача ОСОБА_7 і це не відновлює прав позивача на частку в квартирі, колегія суддів приходить до висновку, що між позивачем та нинішнім володільцем квартири існують речово-правові відносини щодо права на спірну квартиру, тому способом захисту є відповідний цим правовідносинам речово-правовий - витребування майна (ст.ст. 387, 388 ЦК України).

Зазначивши обидві наведені вище норми матеріального права, як підставу для задоволення вимог в частині витребування спірної квартири, суд не обґрунтував свій висновок щодо застосування до спірних правовідносин ст. 387 ЦК України, відповідно до вимог якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Враховуючи, що ОСОБА_5 заволодів спірною квартирою на підставі угоди, дійсність якої дарителем не оспорена, відсутні правові підстави вважати це заволодіння незаконним.

Разом з тим, відповідно до вимог ч.3 ст. 388 ЦК України, яка заявлялася позивачем, як підстава заявлених ним позовних вимог, якщо майно було набуто безвідплатно у особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Оскільки на час укладення договору дарування (04.02.2015р.) ОСОБА_7 був власником лише 2/3 частин квартири, а 1/3 частина квартири підлягала поверненню у власність позивача на підставі рішення апеляційного суду від 14.01.2015 року, колегія суддів вважає, що 1/3 частина спірної квартири, як набута ОСОБА_5 безвідплатно у особи, яка не мала права її відчужувати, підлягає поверненню на користь її власника - ОСОБА_6

При цьому відсутність державної реєстрації прав позивача на 1/3 частину спірної квартири на час вирішення судом спору колегія суддів не вважає перешкодою для захисту прав останнього у наведений вище і обраний ним спосіб, оскільки у спірних правовідносинах йдеться про відновлення прав власника, а не про їх виникнення.

Отже, позов ОСОБА_6 в частині визнання за ним та ОСОБА_7 права спільної сумісної власності на спірну квартиру не підлягає задоволенню, як такий, що виходить за межі прав ОСОБА_6 на спірну квартиру та частково заявлений в інтересах ОСОБА_7, який є відповідачем в даному спорі і не бажає відновлювати своє право власності на спірну квартиру та не уповноважував на захист своїх прав і ОСОБА_6

Не оспоривши дійсність вчиненої ним угоди, ОСОБА_7 вважається таким, що правомірно розпорядився належною йому часткою в квартирі, враховуючи характер укладеної ним з ОСОБА_5 угоди та те, що згода співвласника майна на відчуження належної іншому співвласникові частки шляхом дарування законом не вимагається.

Крім того, як вимоги ОСОБА_6 в цій частині, так і висновки суду не ґрунтуються на законі, а посилання на ст. 392 ЦК України, як на таку, що регулює спірні правовідносини, є безпідставним, так як згідно з цією нормою цивільного права, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позивач не втратив правовстановлюючий документ на належну йому частку в квартирі на праві власності, яке виникло на підставі свідоцтва про право власності, виданого Фондом комунального майна 11 квітня 2005 року та відновлено судовим рішенням від 14.01.2015 року, тому вимога в частині визнання за ним права власності є лишньо заявленою і такою, що виходить за межі передбачених ст. 216 ЦК України правових наслідків недійсності правочину.

Питання ж щодо державної реєстрації права власності, в тому числі з підстав витребування частки від добросовісного набувача, підлягає вирішенню в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в тому числі шляхом скасування державної реєстрації прав власності на 1/3 частину спірної квартири в судовому порядку.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалене судом рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову про витребування квартири та про відмову у задоволенні решта позовних вимог за їх необґрунтованістю.

В зв'язку з ухваленням нового рішення розподіл судових витрат між сторонами відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає зміні таким чином, що з відповідачів у рівних частинах на користь позивача підлягають стягненню понесені ним і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 926 грн. 93 коп. (243,60+2537,20:3).

На підставі викладеного, ст. 388 ЦК України, керуючись ст.ст. 303,307,309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 частково задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 09 червня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Витребувати від ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 1/3 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1, житловою площею 40,49кв.м, загальною площею 64,20кв.м.

В решті частині позовних вимог ОСОБА_6 відмовити за необґрунтованістю.

Стягнути з ОСОБА_7 та ОСОБА_5 в рівних частинах на користь ОСОБА_6 понесені ним судові витрати у розмірі 926 грн. 93 коп. (дев'яносто двадцять шість гривень 93 коп.).

Рішення набирає законної сили з дня його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис)

Судді: (два підписи)

З оригіналом згідно:

Копія рішення оформлена 07 серпня 2015 року

Рішення набрало законної сили 04 серпня 2015 року

Суддя: Л.В.Пузанова

Секретар судового засідання Д.О. Предместнікова