Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1331/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1 Категорія спори, що виникають із трудових правовідносин про поновлення на роботі
Доповідач Сукач Т. О.
УХВАЛА

Іменем України

10.09.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Сукач Т.О.

суддів - Бубличенко В.П.

ОСОБА_2

при секретарі - Бодопрост М.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Сакура КО» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_4, який за довіреністю діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 24 квітня 2015 року і

в с т а н о в и л а :

17 грудня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Сакура КО» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що наказом директора ТОВ «Сакура КО» № 57 від 10.04.2014 року він з 11.04.2014 року прийнятий на роботу охоронника. 27.11.2014 року його звільнено з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України ( прогул без поважної причини) згідно наказу № 256 від 27.11.2014 року. Наказ про звільнення,на його думку, виданий відповідачем з порушенням вимог трудового законодавства. На неодноразові звернення щодо надання інформації про наслідки розгляду його (позивача) заяви про звільнення з роботи за власним бажанням, відповідач лише 01.12.2014 року видав йому трудову книжку із записом про звільнення з роботи з 27.11.2014 року за п.4 ст.40 КЗпП України. Причини та підстави звільнення з роботи за прогул відповідач не пояснив, що, як він вважає, є порушенням його конституційних права на працю. Незаконним звільненням з роботи йому завдано моральної шкоди, яку він визначив в сумі 10 000 грн.

Під час розгляду справи представник позивача ОСОБА_4 21.04.2015 року та 23.04.2015 року подавав заяви про зміну та уточнення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З урахуванням змінених та уточнених позовних вимог, позивач поросив визнати неправомірним та скасувати наказ від 27.11.2014 року № 256 про звільнення його з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України; зобовязання відповідача поновити його на роботі на посаді охоронника з 27.11.2014 року та виплатити заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, із розрахунку 1 222 грн. місячного окладу, у розмірі 5 636,47 грн., стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, 10 000 грн.

Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 24 квітня 2015 року у задоволенні позову позивачу відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким вимоги позивача задовольнити у повному обсязі. Зокрема, вказує на те, що суд безпідставно не врахував, що 27.11.2014 року у позивача з 12 до 13 години була обідня перерва і в цей час він був вдома, тому на робочому місці він був відсутній не 3 години 30 хв., як вказує позивач, а лише 2 години 30 хв., тому наказ про звільнення позивача є незаконним.

Заслухавши доповідача, пояснення представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, який підтримував доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу представників ТОВ «Сакура КО» ОСОБА_5 та ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та обґрунтованість доводів апеляційної скарги у встановлених статтю 303 ЦПК України межах, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із доведеності факту відсутності позивача на роботі більше трьох годин без поважних причин, тому відповідач мав право звільнити його з роботи за п.4. ч.1 ст.40 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки суд дійшов його з дотриманням вимог матеріального і процесуального права.

Судом зясовано та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 з 11.04.2014 року прийнято на роботу охоронника 1 категорії відділу охорони у ТОВ «Сакура КО» (а.с.4).

Наказом від 27 листопада 2014 року № 256 позивача звільнено з роботи з 27 листопада 2014 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин) (а.с.5).

Пунктом 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Судом зясовано, що згідно графіка чергування охорони на обєкті АС-2 міста Кіровограда на листопад місяць 2014 року, затвердженого 21.10.2014 року начальником охорони ТОВ «Сакура Ко», з 08 години 27.11.2014 року до 08 години 28.11.2014 року на зазначеному обєкті повинні чергувати Лихограй О.М., Драган Е.А. та Жадан А.Д. . З цим графіком позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис (а.с.33).

Із журналу прийому-здачі чергувань АС-2 вбачається і позивачем не заперечується, що він прийняв зміну о 08 годині 27.11.2014 року, однак, 28.11.2014 року о 08 год. зміну не здавав, так як був відсутній (а.с.24-25). У табелі обліку робочого часу за листопад 2014 року відмічено, що 27.11.2014 року ОСОБА_3 відпрацював 4 год. (а.с.31).

Відсутність позивача на робочому місці з 12 години до 15 години 30 хвилин 27.11.2014 року підтверджується службовою запискою начальника охорони ТОВ «Сакура КО» ОСОБА_7, актом, складеним працівниками товариства 27 листопада 2014 року (а.с.24,101,102).У акті від 27.11.2014 року зазначено,що позивач відмовився дати письмові пояснення причини відсутності на робочому місці в цей день з 12 години (а.с.35).

Допитані в судовому засіданні як свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, які працювали в одній з міні з позивачем, та інспектор відділу кадрів ОСОБА_9, які підписали вказані акти, підтвердили правильність зазначених в них відомостей.

В судовому засіданні позивач пояснив, що 27.11.2014 року він чергував на обєкті АС-2 з 08 години і його зміна повинна була закінчитися о 08 годині 28.11.2014 року. Під час чергування близько 10-11 години він відкрив шлагбаум та пропустив на територію автостанції вантажний автомобіль. Після чого приїхав в.о. директора Загородній І.В., який зробив йому з цього приводу зауваження, між ними виникла конфліктна ситуація. Він (позивач) написав заяву про звільнення за власним бажанням та залишив робоче місце.

За таких обставин правильним є висновок суду про те, що з 12 години 27.11.2014 року до 8 години 28.11.2014 року позивач був відсутній на робочому місці без поважних причин.

Згідно п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4 ст. 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувалися при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

У п. 24 зазначеної постанови розяснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Пунктом 20 розділу ІІ посадової інструкції охоронника поста № 1 (контрольно-перепускний пункт), з якою позивач був ознайомлений 03.11.2014 року, охороннику забороняється покидати пост доки не буде змінений (а.с.22-23, 90-92).

У звязку із залишення позивачем місця роботи, наказом № 255 від 27.11.2014 року ТОВ «Сакура Ко» до роботи у вихідний день було залучено іншого охоронника ОСОБА_10 А.(а.с.69-70).

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням загальних зборів трудового колективу ТОВ Сакура КО» 26.12.2011 року затверджено додаток № 2 до колективного договору-«Положення про проступки, які несумісні з роботою у Товариства з обмеженою відповідальністю «Сакура Ко», одним із таких проступків є прогул без поважних причин (в тому числі відсутність на робочому місці на роботі більше ніж 3-х годин протягом робочого дня) п.1 Положення (а.с.51).

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що обраний відповідачем вид дисциплінарного стягнення відповідає тяжкості вчиненого позивачем проступку.

В позовній заяві про поновлення на роботі ОСОБА_3 свої вимоги мотивував тим, що 27 листопада 2014 року він подав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, що було погоджено з в.о. директора ТОВ «Сакура КО» ОСОБА_11, тому вважав, що його заяву буде задоволено.

Суд правильно визнав вказані доводи позивача такими, що не ґрунтуються на доказах.

Порядок звільнення за власним бажанням встановлений ст.38 КЗпП України.

За змістом частини 1 статті 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Встановлено, що у заяві про звільнення за власним бажанням позивач не навів поважних причин, які є підставою для звільнення з роботи у строк, про який просить працівник, в даному випадку з 27.11.2014 року (а.с.26). У цій заяві відсутні будь-які відмітки керівника товариства, або уповноваженої ним особи, щодо погодження звільнення та дати звільнення.

За таких обставин позивач повинен був відпрацювати у товаристві два тижні, як того вимагає закон, і на цей час на нього поширюється вимоги трудового законодавства, в тому числі і можливість звільнення з роботи за порушення трудової дисципліни.

Не ґрунтуються на доказах та спростовуються наданими відповідачем документами, доводи позивача та його представника про те, що 27.11.2014 року позивач був відсутній на роботі менше трьох годин, оскільки з 12 до 13 години у нього була обідня перерва.

Заперечуючи проти таких доводів, представник відповідача надав графіки, відповідно до яких у охоронників поста № 2 (автовокзал) обідньої перерви немає. В літній період часу через кожні 40 хвилин патрулювання їм надається 20 хвилин для відпочинку, а в зимовий час - 30 хвилин відпочинку через кожні 30 хвилин патрулювання. (а.с.134).

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглянувши справу у зазначених межах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність вимог позивача і обґрунтовано відмовив у задоволенні його позову.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник позивача, ОСОБА_4, як на підставу для задоволення вимог ОСОБА_12 про поновленні на роботі посилався на те, що відповідач провів повний розрахунок з позивачем при звільненні ще до встановлення факту порушення трудової дисципліни (прогулу). При цьому надав документ, який, як він вважає, є копією електронного документа, що підтверджує дані про нарахування розрахункових сум позивачу станом на 13 год. 49 хв. 27.11.2014 року і надходження їх до банку «UniCredit Bank» для зарахування на картковий рахунок позивача.

Колегія суддів вважає, що вказаний документ не є належним доказом (ст.58 ЦПК України), оскільки відповідно до ст. Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку встановленому законодавством.

Наданий представником позивача документ у встановленому законом порядку не посвідчений, на ньому відсутні будь-які реквізити, що могли б свідчити про надходження цього документу з «UniCredit Bank». Положення ч.4 ст.10, ст.60 ЦПК України щодо наслідків вчинення або не вчинення процесуальних дій, надання доказів представнику позивача розяснювалися неодноразово.

Крім того, саме по собі формування електронного бухгалтерського документа про нарахування заробітної плати не може свідчити про незаконність звільнення позивача з роботи.

В позові, предявлено до суду першої інстанції та в апеляційній скарзі, позивач і його представник не посилалися на зазначені обставини як на підставу для задоволення позову і поновлення позивача на роботі.

Відповідно до ч.1 ст.303 УЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

В заяві, поданій до суду першої інстанції 23.04.2015 року, представник позивача вказував на те, що 27.11.2014 року о 16 годині, (вже після встановлення факту порушення позивачем трудової дисципліни) позивачу на мобільний телефон зателефонувала інспектор відділу кадрів ОСОБА_9, яка повідомила його про звільнення, під час цієї розмови позивач отримав SMS - повідомлення про надходження коштів повного розрахунку при звільненні (а.с.98). Зазначені обставини спростовують доводи представника позивача.

Розглянувши справи в межах, визначених ст..303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення в апеляційної скарги і скасування рішення суду першої інстанції.

Ухвалюючи рішення суд правильно встановив характер правовідносин між сторонами та норми матеріального права, що їх регулюють, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог, на підставі наданих сторонами доказів, з дотриманням норм процесуального права, що відповідно до ст.308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги, яка висновків суду не спростовує, і залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.209,307,308,313,314,315 ЦПК України колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, який за довіреністю діє в інтересах ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 24 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя

Судді