АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 597/517/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Дудяк С.В.
Провадження № 22-ц/789/1051/15 Доповідач - Фащевська Н.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2015 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Фащевської Н.Є.

суддів - Гурзель І. В., Щавурська Н. Б.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

Сторін - ОСОБА_1, представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заліщицького районного суду від 30 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з останнього заборгованості в сумі 438 118,32 грн., інфляційних збитків 105214.05 грн., 3% річних від суми боргу 6205,18 грн. та судовий збір 3654 грн.. Позивач вказав, що в першій половині жовтня 2014 року між ним та відповідачем було укладено усний договір про придбання вантажного автомобіля марки Даф, в місячний термін з моменту оплати повної вартості автомобіля. У відповідності до даного договору позивач передав відповідачу як аванс грошові кошти в сумі 16000 доларів США та 100 000 грн. готівкою.

На даний час автомобіль марки Даф ОСОБА_2 ОСОБА_1 не доставлений, а альтернативний вантажний автомобіль іншої марки та специфікації, що був запропонований взамін, виявився неякісним.

Під час судового розгляду позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача борг в сумі 436245,73 грн.. інфляційні збитки 194824,46 грн., 3% річних від суми боргу 8929,99 грн. та судовий збір 3654 грн.

Рішенням Заліщицького районного суду від 30 червня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено повністю за недоведеністю позовних вимог.

ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою на вищезазначене рішення суду, посилаючись на те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно визначив природу спірних правовідносин, які виникли між сторонами, не застосував норму матеріального права ст. 570 ЦК України, яку слід застосувати та безпідставно відмовив у задоволенні позову.

Враховуючи наведене просить скасувати рішення Заліщицького районного суду від 30 червня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги безпідставні, оскільки договір позики між позивачем і відповідачем не укладався.

Однак колегія не може погодитись з таким висновком суду, оскільки він суперечить вимогам закону та обставинам справи.

Згідно п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З'ясовується правильність об'єднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути пов'язаними між собою, для вирішення питання про їх об'єднання або роз'єднання (стаття 126 ЦПК). У відповідача суд з'ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий).

З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (предмет доказування; стаття 179 ЦПК). Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Розглядаючи спір суд, в порушення вимог закону, не вирішив які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Враховуючи наведене рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення відповідно до вимог ст.309 ЦПК України.

Судом встановлено, що на початку жовтня 2014 року сторони домовились про придбання позивачем вантажного автомобіля, в зв'язку з чим відповідач зобов'язався пригнати позивачу вантажний автомобіль марки належної якості, а позивач зобов'язався провести його оплату, в рахунок якої надав відповідачу аванс в сумі 100 000 грн. та 16000 доларів США. Дані обставини визнаються відповідачем і не потребують доказування відповідно до вимог ч.1ст.61 ЦПК України.

На даний час відповідач не виконав свої зобов'язання, договір купівлі-продажу автомобіля з позивачем не був укладений, що також не заперечується сторонами.

З письмових пояснень відповідача він зобов'язується повернути кошти після продажу автомобіля.

Загалом відповідач отримав, 16 000 доларів США та 100 000 грн. в якості авансу.

Як в районному суді, так і в суді апеляційної інстанції сторони не заперечували проти того, що при укладенні цих договорів були передані гроші в іноземній валюті 16 000 дол. США та у гривнях - 100 000 грн.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що позивачем передавалися гроші відповідачу у розмірі 16 000 доларів США та 100 000 грн. в якості часткової плати за майбутнє оформлення договору купівлі-продажу автомобіля.

Таким чином, передана позивачем відповідачу сума у розмірі 16 000 доларів США, що еквівалентно 344000 грн. станом на 06. 08. 2015 року (за офіційним курсом НБУ, 21, 5 грн. за долар США) та 100000 грн. за своєю правовою природою є авансом, та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у зв'язку з неукладенням основного договору.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 13 лютого 2013 року, яка згідно зі ст. 360 - 7 ЦПК України є обов'язковою для судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до його рішення.

Посилання відповідача на те, що позивач просив стягнути кошти по договору позики, а тому суд не вправі виходити за межі позовних вимог, колегія не приймає до уваги, оскільки зі змісту позовних вимог, характеру правовідносин, які виникли між сторонами вбачається, що позивач надав кошти відповідачу як аванс за укладення в майбутньому договору, договір про укладення договору позики між сторонами відсутній, а саме по собі посилання позивача на норму матеріального права не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

За правилами ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Так, відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Враховуючи викладене, зобов'язання з повернення авансу в разі неукладення основного договору, є грошовим зобов'язанням, у разі не виконання якого застосовується положення ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі за № 6-90цс13 від 18 вересня 2013 року та відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Таким чином, відповідач, який прострочив виконання грошового зобов'язання на суму 100 000 грн., на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, що становить з врахуванням індексу інфляції за період з 01.11.2014 року по 06.08.2015 року 47 682,03 грн. ( індекси інфляції 101,9%, 103,1%, 105,3%, 110,8%, 114,0%, 102,2%, 100,4%).

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Судом встановлено, що розрахунок грошових зобов'язань був проведений між сторонами також і в іноземній валюті, що не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних зі знеціненням боргу, визначеного в іноземній валюті.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат з грошових зобов'язань в іноземній валюті ( 16 000 доларів США) слід відмовити.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Враховуючи обставини справи та вищезазначені вимоги закону, з відповідача на користь позивача слід стягнути три відсотки річних від суми 16000 доларів США, що еквівалентно 344 000 грн., що становитиме 7860,17 грн. ( 344000*3/100* 278 днів), а від суми 100 000 грн. три проценти річних становитимуть 2284,93 грн.(100000*3/100*278 днів).

Керуючись ст.ст. 304, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково задовольнити.

Рішення Заліщицького районного суду від 30 червня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 100000 (сто тисяч) грн. авансу, інфляційних втрат -47682,03 грн. 3% річних - 2284,93 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 16 000 доларів США, що еквівалентно 344 000 грн., 3% річних - 7860,17 грн., та судові витрати в сумі 3654 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді