Єдиний унікальний номер 725/2664/15-ц
Номер провадження 2/725/545/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2015 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Томко І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, акціонерного комерційного банку «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого виступає публічне акціонерне товариства «ОТП Банк», треті особи: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання недійсним договору іпотеки, виключення відомостей з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_1 з метою захисту інтересів неповнолітньої онуки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що її донька ОСОБА_5 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 В подальшому вказаний шлюб розірвано рішенням Шевченківського районного суду від 30.06.2011 року. У період шлюбу у її дочки та відповідача ОСОБА_2 народилась донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована та проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2. При цьому, дана квартира належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2

В подальшому від дочки їй стало відомо про те, що квартира, в якій проживає її онука, передана в іпотеку АК «Райффайзенбанк Україна» на підставі укладеного між ОСОБА_2 та АКБ «Райффайзенбанк Україна» договору іпотеки.

Разом з тим, вважає вищевказаний договір іпотеки таким, що суперечить вимогам чинного законодавства та підлягає визнанню недійсним, оскілки на момент його укладення, у переданій в іпотеку банку квартирі АДРЕСА_1 проживали неповнолітні діти, зокрема, ОСОБА_4, яка зареєстрована за вказаною адресою з 06.06.2003 року та ОСОБА_6, який зареєстрований з 09.08.2005 року, що не було враховано при укладенні оспорюваного правочину.

Таким чином, вважає, що даний договір іпотеки укладено всупереч вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, Закону України «Про охорону дитинства» без відповідного на це дозволу Органу опіки та піклування, чим порушено права неповнолітніх дітей, у звязку з чим даний правочин на момент його укладення не відповідав вимогам ч. 6 ст. 203 ЦК України, а тому в порядку ст. 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним.

Посилаючись на вказане, а також норми матеріального права, відповідно до заяви про збільшення позовних вимог, просила визнати недійсним договір іпотеки від 08.08.2006 року №PCNL.-OAJ/507/2006, укладений між ОСОБА_2 та АКБ «Райффайзенбанк Україна», за умовами якого передано в іпотеку банку нерухоме майно квартира АДРЕСА_2, загальною площею 249,3 кв.м., у тому числі житловою 68,0 кв.м, а також виключити з Державного реєстру іпотек відомості про вказаний іпотечний договір щодо передачі в іпотеки виділеної частки нерухомого майна по вул. Дімітрова, 14 в м.Чернівці, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_3, реєстраційний номер обтяження 3571785 та з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, відомості щодо обтяження виділеної частки нерухомого майна по вул. Дімітрова, 14 у м. Чернівці, іпотекою, що було внесено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстровані 08.08.2006 року, реєстраційний номер обтяження №3571897.

Позивач в судове засідання не зявилась, хоча повідомлялась судом про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити позов з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявились, хоча повідомлялись судом про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Представник ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення заявленого позову.

Представник АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», в судовому засіданні позов не визнала з підстав викладених у письмових запереченнях, в яких зокрема вказувала на те, що під час укладення спірного правочину ОСОБА_2 були надані документи відповідно до яких ОСОБА_4 за адресою вул. Дімітрова, 14/1 в м. Чернівці зареєстрованою не була та не проживала, а також не була співвласником предмету іпотеки, крім того спірний правочин є договором наступної іпотеки та перед його укладенням зазначена квартира вже перебувала в іпотеці на користь ЗАТ «КБ ПриватБанк». У звязку з наведеним, вважаючи, що під час укладення оспорюваного правочину були відсутні обставини, які б вказували на необхідність отримання згоди органу опіки та піклування, а також такі, що свідчили б про порушення прав неповнолітніх дітей, просила в задоволенні позову відмовити.

Третя особа Служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судове засідання не зявилась, представник подав на адресу суду заяву про розгляд справи у відсутності представника Служби у справах дітей та при винесенні рішення врахувати інтереси дитини.

Приватний нотаріус ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав та вказав на те, що при посвідченні ним спірного договору були дотримані усі вимоги норм матеріального права та Інструкції про вчинення нотаріальних дій й відповідно перевірено наявність права користування квартирою на момент посвідчення договору неповнолітніх дітей. При цьому, ОСОБА_2 була надана довідка з ЖРЕП про склад сімї, яка підтверджувала факт відсутності зареєстрованих за адресою місця розташування спірного предмету іпотеки неповнолітніх дітей та дана довідка ним після посвідчення договору передана банку. Крім того, під час посвідчення спірного договору ОСОБА_2 стверджував, що права інших осіб, у тому числі неповнолітніх дітей, укладеним договором не порушуються, що також підтвердив своїм підписом у договорі та згідно п. 5.1 спірного договору зобовязався в подальшому без згоди банку проводити реєстрацію місця проживання у предметі іпотеки неповнолітніх та малолітніх дітей

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного.

Так, відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, ст. 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Крім того, ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є бабусею неповнолітньої ОСОБА_5, яка в свою чергу є дочкою ОСОБА_5 та ОСОБА_2, які перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народилась донька ОСОБА_4, що підтверджується копіями відповідних свідоцтв про народження та свідоцтва про укладення шлюбу (а/с 6,7,9).

Разом з тим, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30.06.2011 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано (а/с 8).

Так, відповідно до вимог ст. 258 СК України, баба і дід мають право на самозахист внуків. Баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень.

Крім того, згідно із частиною другою ст. 16, ч.1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Зокрема, звертаючись до суду із вищевказаним позовом в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 - ОСОБА_1 вказувала на те, договір іпотеки, укладений між банком та ОСОБА_2 є таким, що суперечить вимогам чинного законодавства, оскілки на момент його укладення, у переданій в іпотеку банку квартирі АДРЕСА_1 проживали неповнолітні діти, зокрема, ОСОБА_4, яка зареєстрована за вказаною адресою з 06.06.2003 року та ОСОБА_6, який зареєстрований з 09.08.2005 року, а такому, ураховуючи, що при укладенні спірного договору не отримано дозвіл Органу опіки та піклування на його укладення й відповідно такий договір суперечить положенням ч. 1 ст. 203 ЦК України, Закону України «Про охорону дитинства», просила визнати його на підставі вимог ст. 215 ЦК України недійсним.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як встановлено судом, 08 серпня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 укладено договір наступної іпотеки №PCNL.-OAJ/507/2006, за умовами якого у рахунок забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_2 за кредитними договором № МL.-OAJ/286/2006 від 04 серпня 2006 року, № СNL.-OAJ/288/2006 від 04 серпня 2006 року та ОСОБА_5 за кредитним договором № МL.-OAJ/287/2006 від 04 серпня 2006 року, ОСОБА_7 передано в іпотеку банку відокремлену частку житлового будинку з належними до нього надвірними спорудами, а саме: житлове приміщення (квартира №1), загальною площею 249,3 кв.м, у тому числі житловою площею 68,0 кв.м., що знаходиться за адресою м. Чернівці, вул. Дімітрова, 14/1, що належить іпотекодавцю на праві власності (а.с 15-28).

Так, відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Наступна іпотека - передання в іпотеку нерухомого майна, яке вже є предметом іпотеки за попереднім іпотечним договором;

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення (ч.3 ст.640 ЦК України).

При цьому, як встановлено судом, при укладенні спірного іпотечного договору між Банком та відповідачем ОСОБА_2 було досягнуто згоди щодо усіх питань договору та досягнуто згоди на його укладення, по що свідчать підписи сторін. Разом з тим, як зазначає позивач, при укладенні вказаного договору наступної іпотеки порушено вимоги чинного законодавства, зокрема в частині надання згоди Органом опіки та піклування на укладення цього договору, оскільки в квартирі проживала неповнолітня ОСОБА_4, а тому укладення даного договору між її батьком та банком порушують її майнові права на користування житлом.

Зокрема, за приписами ч. 6 ст. 203 ЦК України визначено, що правочин, який вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх неповнолітніх дітей.

В свою чергу підставою недійсності правочину, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобовязані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

При цьому, ч. 4 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місце знаходження особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, за змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем її проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання.

При цьому, Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Так, згідно ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Крім того, у п. 44 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що згідно зі ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, (підписаною Україною 21.02.90 року, ратифікована Україною 27.02.91 року, набрала чинності для України 27.09.91 року (далі по тексту - Конвенція), Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації.

За ч. 1 ст. З Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

При цьому, відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Відповідно до ст. 8 даного Закону, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а ст. 18 Закону України визначено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Також судом враховується й те, що з метою встановлення випадків обовязкового отримання дозволів органу опіки та піклування на укладення іпотечних договорів щодо нерухомості, правом користування якого мають діти, право користування може ґрунтуватися на документальній підставі, а саме на підставі правовстановлюючого документа, в якому дитина записана власником нерухомості, або ж довідки про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких є дитина. В разі надання хоча б одного з документів іпотекодержатель повинен вимагати від іпотекодавця отримання дозволу органів опіки та піклування.

Крім того, відповідно до Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що була чинна на момент посвідчення вказаного договору з метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, нотаріус вимагає подачі йому довідки про склад сімї житлово - експлуатаційної організації, квартального комітету або іншого уповноваженого органу з питань реєстрації місця проживання.

За таких обставин, суд при розгляді даної категорії справ, повинен виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки), не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

При цьому, встановлені норми закону зобовязують нотаріусів при оформленні правочинів щодо відчуження нерухомого майна аналізувати подані йому документи, зокрема, на предмет існування прав користування таким нерухомим майном у дитини (дітей).

Крім того, нотаріуси для встановлення факту користування нерухомим майном витребовують довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 має дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка проживає та зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується довідкою ЖРЕП № 9 від 19 травня 2015 року, відомостями про реєстрацію у паспорті ОСОБА_4, довідкою міської дитячої поліклініки № 36 від 10 квітня 2015 року, довідкою дошкільного навчального закладу № 3 від 14 квітня 2015 року № 20, довідкою приватної загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів від 14 квітня 2015 року № 25 (а.с 10-14).

Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, частиною законодавства України є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, яка, зокрема, в статті 8 передбачає обов`язки держави у забезпеченні прав особи на повагу до житла.

При цьому, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_3 є житлом неповнолітньої ОСОБА_4 також і у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та її право на житло також узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини. Зокрема, коли йдеться про запитання чи може певна площа вважатися житлом особи, право власності критерієм взагалі не вважається (справа "Новоселицький проти України"). Певне місце може бути житлом особи навіть якщо між нею та цим місцем взагалі не існує жодного правового зв`язку (справа "Прокопович проти Росії"п. 36), поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих звязків із конкретним місцем (п. 40 рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України. При цьому, Європейський суд нагадує про практику органів Конвенції, за якою концепція "житла" у розумінні статті 8 не обмежується площами, як є законно заселеними або були законно оформлені.

Також судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належить відокремлена частина житлового будинку з належними до нього надвірними спорудами, а саме: житлове приміщення (квартира №1), загальною площею 249,3 кв.м, у тому числі житловою площею 68,0 кв.м., що знаходиться за адресою м. Чернівці, вул. Дімітрова, 14/1, яка була ним на підставі укладеного 8 серпня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ним договору наступної іпотеки №PCNL.-OAJ/507/2006 передана в іпотеку банку (а.с 15-28).

Зокрема, відповідно до п. 5.1 вказаного договору, укладаючи спірний правочин, ОСОБА_2 стверджував, що за адресою місця знаходження предмета іпотеки не зареєстровані та не проживають малолітні та неповнолітні особи, а також малолітні та неповнолітні діти, що мають право користування предметом іпотеки (а/с 20), а отже ОСОБА_2, укладаючи спірний договір наступної іпотеки, засвідчив, що на момент укладення цього договору дітей, які не зареєстровані в житловому приміщенні, що є предметом іпотеки, та мають право користуватися предметом іпотеки, відсутні.

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, зокрема із копії витребуваної на підставі ухвали суду нотаріальної справи щодо вчинення нотаріальної дії, а саме посвідчення спірного договору наступної іпотеки від 8 серпня 2006 року відсутня відповідна довідка ЖРЕП про склад сімї ОСОБА_2В.(а.с. 130-156).

При цьому, суд не приймає до уваги доводи нотаріуса про те, що при укладанні спірного правочину ОСОБА_2 надано довідку КЖРЕП №9 від 10.08.2006 року, відповідно до якої ним перевірено, що у квартирі, що є предметом наступної іпотеки, зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та в даній довідці відсутні відомості щодо реєстрації на час посвідчення спірного договору місця проживання неповнолітньої ОСОБА_4, оскільки вони спростовуються витребуваними матеріалами по вчиненню нотаріальної дії. (а.с 112).

Також суд не приймає до уваги й надану банком довідку ЖРКП№ 9 від 10 серпня 2006 року (а.с. 112) як доказ того, що на час укладення і посвідчення спірного договору наступної іпотеки у спірній квартирі не була зареєстрована ОСОБА_4, з огляду на те, що як убачається з матеріалів справи, спірний договір укладено 8 серпня 2006 року, а дана довідка датована 10 серпням 2006 року, що свідчить про те, що дана довідка не могла бути надана нотаріусу при посвідченні спірного договору, оскільки вона датована двома днями пізніше, ніж посвідчено спірний договір.

Крім того, як встановлено судом, ОСОБА_4 значиться зареєстрованою за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 з 06 червня 2003 року по теперішній час, що також підтверджується листом Державної міграційної служби України в Чернівецькій області від 05.10.2015 року №73.01/11904, (а.с 157).

Таким чином, суд враховуючи вищевказане, приходить до висновку, що на момент укладення спірного правочину 08.08.2006 року ОСОБА_4 була зареєстрованою за адресою місця знаходження предмету іпотеки та проживала у цій квартирі.

Крім того, судом встановлено й те, що на момент укладення спірного правочину ОСОБА_4 не досягла десятирічного віку, а тому її місцем проживання в розумінні положень ст. 29 ЦК України слід вважати місце проживання її батьків, які станом на 08.08.2006 року були зареєстровані за адресою місцезнаходження предмету іпотеки, що крім довідки ЖРЕП також підтверджується змістом укладеного договору, де вказано, що ОСОБА_2 проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 та письмовою, нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_5, якою остання надавала згоду на укладення її чоловіком спірного договору (а.с. 149).

Також суд приймає до уваги правову позицію, сформовану Верховним Судом України у постанові №6-396цс15 від 01.07.2015 року, згідно якої відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтерес дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Отже, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові.

При цьому, ПАТ «ОТП Банк» не надано суду належних та допустимих доказів на спростування того факту, що предмет іпотеки не був постійним місцем проживання батьків неповнолітньої ОСОБА_4 й відповідно батьки неповнолітньої ОСОБА_4 на час укладення спірного договору наступної іпотеки мали у власності інше нерухоме майно та постійно на час укладення спірного договору проживали в іншій квартирі, а тому суд не приймає до уваги посилання представника банку як на підставу для відмови у визнанні спірного договору іпотеки недійсним, правову позицію ВСУ, наведену в постанові ВСУ від 30 вересня 2015 року № 6-384 цс 15, згідно якої неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої, малолітньої особи, відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законного представника дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством та які застосовуються органами опіки та піклування, оскільки в дані постанові ВСУ при розгляді справи вказав на те, що місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо суд установить інше місце проживання дитини й відповідно при розгляді даної справи Судом встановлено, що предмет іпотеки не був місцем постійного проживання батьків неповнолітніх дітей та що іпотекодавець не визнавав їх право проживання в житловому приміщенні, про що повідомив іпотеко держателя.

Таким чином, суд оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, приходить до висновку, що передача ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_4 в іпотеку банку за договором наступної іпотеки від 08.08.2006 року відбулась в супереч вимогам ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» без попередньої згоди органу опіки і піклування, а тому спірний договір не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України та на підставі ст. 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним, а відомості про вказаний договір підлягають виключенню з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна відомості щодо обтяження квартири, переданої в іпотеку відповідно до умов зазначеного договору.

Крім того, 09 листопада 2015 року під час розгляду справи, представник відповідача звернулась до суду із заявою про накладення на підставі ст. 1057-1 ЦК України арешту на квартиру, яка є предметом іпотеки відповідно до спірного правочину, в обґрунтування якої зазначала, що спірний договір іпотеки укладено в забезпечення виконання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зобовязань за кредитними договорами, умови яких боржники належним чином не виконують, а тому за ним рахується значна заборгованість, загальна сума якої становить 171298,42 дол. США.

Разом з тим, дана заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, відповідно до вимог ч. 5 ст. 1057-1 ЦК України, визнаючи недійсним договір застави, який забезпечував виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором, суд за заявою кредитодавця накладає арешт на майно, яке було предметом застави. Такий арешт підлягає зняттю після виконання зобов'язання повернути кредитодавцю кошти за кредитним договором, а у разі визнання кредитного договору недійсним - після виконання зобов'язання повернути кредитодавцю кошти в розмірі, визначеному судом відповідно до частини першої цієї статті.

Відповідно до положень ст. 2 ЦПК України закон який встановлює нові обов'язки, чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотній дії в часі, що також знаходить своє підтвердження у головному Законі України, а саме у ст. 58 Конституції України.

Однак, вказаною статтею 1057-1 Цивільний кодекс України було доповнено Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобовязань» № 5405-VI від 02 жовтня 2012 року, тобто після укладення договору наступної іпотеки №PCNL.-OAJ/507/2006 від 8 серпня 2006 року, й відповідно вказаний закон згідно вимог до ст. 58 Конституції України не має зворотної дії в часі, а тому передбачений ст. 1057-1 ЦК України арешт у даній справі не може бути застосований, у звязку із чим у задоволенні заяви Банку необхідно відмовити.

Крім того, згідно п.1 пояснювальної записки до проекту Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобовязань» включення зазначеної норми до ЦК України обумовлюється тим, що на сьогодні в Україні широкого розповсюдження набули випадки ухилення підприємств (позичальників-юридичних осіб) від виконання своїх зобовязань за кредитними договорами шляхом використання прогалин у діючому законодавстві. Така ситуація призводить до скорочення обсягів виданих кредитів, а відтак і до уповільнення економічного зростання, що може негативно позначитись на соціально-економічному розвитку країни. Найбільш поширені механізми неповернення кредитів через використання схем, повязаних з фіктивним банкрутством, визнання кредитних договорів, укладених з підприємствами недійними та ін. З метою попередження поширення випадків штучного невиконання своїх зобовязань за кредитними договорами підприємств (позичальників-юридичних осіб) Міністерством соціальної політики і розроблено проект Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобовязань».

На підставі вище викладеного та керуючись ст. 47, 58 Конституції України, ст.. Конвенції, ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 1 Закону України «Про іпотеку», ст. 258 СК України, ст.ст. 11,15,16, 29, 203, 215, 405, 638, 1057-1 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 57- 64, 212-215, 218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір наступної іпотеки від 08.08.2006 року №PCNL.-OAJ/507/2006, укладений між ОСОБА_2 та АКБ «Райффайзенбанк Україна» та посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_3

Виключити з Державного реєстру іпотек відомості про договір наступної іпотеки від 08.08.2006 року №PCNL.-OAJ/507/2006 щодо передачі в іпотеку виділеної частки нерухомого майна по вул. Дімітрова, 14 в м. Чернівці, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_3, реєстраційний номер обтяження 3571785.

Виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, відомості щодо обтяження виділеної частки нерухомого майна по вул. Дімітрова, 14 у м. Чернівці, внесені приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_3 08.08.2006 року, реєстраційний номер обтяження №3571897.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало