АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/7538/2015 Головуючий у першій інстанції - Піхур О.В.
Доповідач - Оніщук М.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 червня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Крижанівської Г.В.,Шебуєвої В.А.,

при секретарі Сливка А.В.,

за участю:

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 9 квітня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про стягнення середнього заробітку до дня фактичного розрахунку,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ «КБ «Надра» про стягнення середнього заробітку до дня фактичного розрахунку.

Свої позовні вимоги, які були уточнені в ході розгляду справи, обґрунтовувала тим, що протягом періоду з 14.03.2014 по 06.01.2015 відповідач, в порушення вимог ст.ст. 47, 117 КЗпП України, в добровільному порядку не виконував рішення суду про стягнення на користь позивача оплати праці за роботу у вихідні дні в грудні 2008 року - січні 2009 року - 2 008,40 грн. Тому, позивач просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за період з 14.03.2014 по 06.01.2015 в сумі 34 417 грн. та суму інфляції за період з березня 2009 року по грудень 2014 року в сумі 889,99 грн., що становить 35 206,89 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09.04.2015 в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вважає, що суд всупереч вимогам ч. 2 ст. 214 та ст. 360-7 ЦПК України, при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин, не врахував висновки Верховного суду України про застосування ст. 117 КЗпП України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 355 ЦПК України.

Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечувала та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки воно ухвалене у відповідності з вимогами закону.

Позивач та її представник в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином у встановленому процесуальним законом порядку. Колегія суддів, визнала за можливе розглянути справу за відсутності позивача та її представника, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів оскаржуване рішення суду вказаним вимогам процесуального закону не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності вини відповідача у несвоєчасному стягненні коштів на користь позивача, оскільки відповідач скористався своїм правом на оскарження рішення суду, у зв'язку з чим виконання рішення суду було зупинено до закінчення касаційного провадження.

З вказаним висновком суду погодитись не можливо, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13.03.2014 було ухвалено стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за роботу у вихідні дні в сумі 2 008,40 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 31 638,60 грн. та середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації в сумі 8 202,60 грн., а разом 41 849,60 грн. без вирахування податків і обов'язкових платежів.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.06.2014 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 01.10.2014 зазначене рішення суду було залишено без змін.

Постановою державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 10.07.2014 було відкрито виконавче провадження № 43913506, на підставі виконавчого листа № 761/5064/14-ц від 04.07.2014.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 16.07.2014, було зупинено виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13.03.2014 та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 16.06.2014 до закінчення касаційного провадження у справі.

06.01.2015 згідно копії розпорядження № 43913506, на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого документу № 761 /5064/14-ц, надійшли кошти в розмірі 34 978,77 грн., в рахунок боргу за виконавчим провадженням № 43913506, які були перераховані державним виконавцем 13.01.2015.

В матеріалах справи міститься копія платіжної вимоги від 29.10.2014, поданої відповідачем до ГУ НБУ по м. Києву і Київській області 07.11.2014, про перерахування на реквізити ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві грошових коштів в розмірі 46 334,57 грн. Призначення платежу: стягнення з ПАТ «КБ «Надра» боргу на користь ОСОБА_3, на підставі виконавчого листа № 761/5064/14-ц від 04.07.2014.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП Україниобов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (правова позиція Верховного Суду України у справі 6-144цс13).

Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його розгляду справи - по день постановлення рішення. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день від не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Суд першої інстанції у порушення ст.ст. 213, 214 ЦПК України зазначених положень закону і роз'яснень Пленуму належним чином не врахував, не з'ясував, за який часовий проміжок має бути здійснене стягнення середнього заробітку у зв'язку з несвоєчасним розрахунком, помилково не прийняв до уваги те, що середній заробіток у зв'язку з несвоєчасним розрахунком, передбачений ст. 117 КЗпП України, стягується з моменту порушеного права по день фактичного розрахунку роботодавцем, а саме перерахування останнім грошових коштів на рахунок державної виконавчої служби, а саме за період з 13.03.2009 по 07.11.2014. Період з моменту отримання державною виконавчою службою грошових коштів для виконання судового рішення (з 07.11.2014) виключає вину роботодавця за затримку у розрахунку з позивачем.

Визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає сплаті позивачу, колегія суддів враховує Порядок обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою № 100 КМУ від 08.02.1995, а також ту обставину, що зазначений позивачем розрахунок виконаний відповідно до вказаного Порядку та не був спростований відповідачем.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, визначеному чинним законодавством.

Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.

Пунктом 2 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, яке затвердженеПостановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.1999 № 692), визначено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням термінів її виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Відповідно до п. 3 Положення сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1.

Згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці», компенсація за роботу у неробочі дні є додатковою заробітною платою як робота понад установлені норми. Компенсацію за роботу у неробочі дні віднесено до складу фонду додаткової оплати праці пунктом 2.2.4. Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2005 № 5.

Визначаючи розмір даної компенсації, колегія суддів враховує розрахунок, наданий представником позивача, який розроблений відповідно до вищезазначених норм матеріального права, а також колегія суддів враховує ту обставину, що представником відповідача зазначений розрахунок не заперечувався.

Так, з розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 13.03.2009 по 07.11.2014 вбачається, що сума середнього заробітку за період часу з 13.03.2014 по 07.11.2014 становить 27 126 грн. (165 робочих днів x 167,40 грн./день).

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про оплату праці», в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Відповідно до ч. 6 ст. 95 КЗпП України, заробітна плата підлягає індексації в установленому порядку.

Тому з відповідача має бути стягнута сума індексу інфляції за період з березня 2009 року по жовтень 2014 року включно, становить: 2 008,80 грн. x 35,9% (сукупний індекс інфляції за відповідний період) = 720,99 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору неправильно застосував норми матеріального права і безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку та індексу інфляції, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999, колегія суддів зазначає, що суми, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за даним рішенням, визначенні без утримання податку та інших обов'язкових платежів, оскільки справляння і сплата податку та інших обов'язкових платежів є обов'язком роботодавця та працівника

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що позивачем заявлено вимоги про стягнення середнього заробітку та індексу інфляції за період з 13.03.2009 по 06.01.2015, проте суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вказані суми підлягають стягненню за період з 13.03.2009 по 07.11.2014, що визнавалось представником апелянта в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та, відповідно, часткового задоволення позовних вимог.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Оскільки позовні вимоги та апеляційна скарга підлягають частковому задоволенню, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача у дохід держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 278 грн. 47 коп.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 9 квітня 2015 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про стягнення середнього заробітку до дня фактичного розрахунку - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (, МФО 321024) на користь ОСОБА_3 (Закарпатська область, м. Ужгород, проспект Свободи, буд. 49/39) середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 13.03.2009 по 07.11.2014 в сумі 27 126 (двадцять сім тисяч сто двадцять шість) гривень та суму інфляції за цей же період в розмірі 720 (сімсот двадцять) гривень 99 копійок, а всього стягнути 27 846 (двадцять сім тисяч вісімсот сорок шість) гривень 99 копійок з утриманням з цієї суми податків та інших обов'язкових платежів.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (, МФО 321024) на користь держави судовий збір в розмірі 278 (двісті сімдесят вісім) гривень 47 копійок.

В задоволенні іншої частини заявлених вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді