Справа № 504/2418/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2015смт. Комінтернівське

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді - Барвенка В.К.,

секретаря - Мельниковій В.М., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 9, смт. Комінтернівське, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, яким просив суд визнати особистою власністю ОСОБА_1 автомобіль Тойота, державний номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, і пояснив, що з 01.08.1997 року він перебував у шлюбі із ОСОБА_2

20.02.2014 року рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області цей шлюб було розірвано.

В липні 2008 року ОСОБА_1 придбав за власні кошти автомобіль Тойота, державний номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску, оскільки він працював в органах МВС, викладачем в ОНЮА, і заробляв достатньо, щоб дозволити себе придбання автомобіля.

Посилаючись на те, що вказаний автомобіль було придбано за час фактичного припинення шлюбних відносин, ОСОБА_1 просив визнати вказаний автомобіль його особистою власністю, оскільки автомобіль придбаний ним за власні кошти.

В судовому засіданні ОСОБА_2, а також її представник повністю заперечували проти задоволення даного позову, і, посилаючись на положення ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 СК України, вважали, що спірний автомобіль є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні правовідносини:

01.08.1997 року між сторонами було укладено шлюб, який рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 20.02.2014 року було розірвано.

Це рішення набрало законної сили 10.04.2014 року.

15.07.2008 року ОСОБА_1 на підставі довідки- рахунку ДДР -414033 придбав автомобіль Тойота, державний номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску, що вбачається зі змісту свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 23.07.2008 року.

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Тобто, застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

В судовому засіданні судом встановлено, що приблизно з квітня 2008 року між сторонами фактично припинені шлюбні відносини, сторони разом не проживали з цього періоду часу, і у них відсутній спільний бюджет, взаємні обов'язки, припинено ведення спільного господарства.

Вказане підтверджується показами свідків - ОСОБА_3, ОСОБА_4, що були допитані в судовому засіданні.

Свідчення свідка ОСОБА_5 суд не приймає до уваги, оскільки він є сином позивача, і, на переконання суду, є зацікавленою особою.

Крім того, вказане підтверджується наявними у справі квитанціями про сплату комунальних послуг ОСОБА_1 та його сином.

Доводи ОСОБА_2, що з квітня 2008 року вона перебувала в АДРЕСА_1 і доглядала своїх батьків, не спростовують факту щодо часу припинення спільного ведення господарства сторонами у справі, який покладений в основу позову.

Так, в судовому засіданні ОСОБА_2 не змогла пояснити суду свою необізнаність по фактам хвороб ОСОБА_1 - у жовтні 2008 року, та у травні - червні 2011 року, що викликає у суду сумніви в твердженнях ОСОБА_2 про фактичні шлюбні відносини з ОСОБА_1 до часу розірвання шлюбу за рішенням суду.

Також, в судовому засіданні ОСОБА_2 пояснила суду, що з 2007 року вона лише декілька разів відвідувала квартиру, де до моменту фактичного припинення шлюбу мешкали подружжя, а з квітня 2008 року мешкає ОСОБА_1

Крім того, в судовому засіданні ОСОБА_2 визнала той факт, що гроші на існування подружжя, в період спільного проживання, завжди виділяв сам ОСОБА_1, питання купівлі автомобілів, в тому числі і спірного, вирішував сам ОСОБА_1, і не радився при цьому з ОСОБА_2

Де ОСОБА_1 брав гроші на купівлю спірного автомобіля - ОСОБА_2 не знає.

Доводи позову, що ОСОБА_1 придбав спірний автомобіль за власні кошти відповідачкою не спростовані.

Крім того, матеріали справи містять належні докази того, що ОСОБА_1 мав достатньо власних коштів для придбання спірного автомобіля, зокрема, в справі наявні виписки по рахункам позивача в банківських установах, в тому числі пенсійні.

Разом з тим у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Не належить до спільної сумісної власності майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до п. 3 ч. 1, ч. 6 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Оскільки судом встановлено, що спірний автомобіль придбаний саме за власні кошти ОСОБА_1, у період фактичного припинення шлюбних відносин, суд вважає, що спірний автомобіль слід розглядати як особисту приватну власність ОСОБА_1, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13.

Таким чином, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позову.

Вирішуючи питання судового збору, суд враховує, що позивач є інвалідом 2 групи (посвідчення серії НОМЕР_3), і, згідно із п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору.

В силу ст. 88 ЦПК України, в даному випадку, з відповідачки слід стягнути судовий збір на користь держави.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 57-61, 64, 88, 208, 212, 215, 218, 223, 293, 294, 296 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1- задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на автомобіль Тойота Камри, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 243, 60 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області протягом десяти днів з часу його проголошення через Комінтернівський районний суд Одеської області.

Суддя В.К. Барвенко