Справа № 161/1909/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Ковтуненко В.В.
Провадження № 22-ц/773/832/15 Категорія: 43 Доповідач: Подолюк В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Подолюка В.А.,

суддів - Киці С.І., Данилюк В.А.,

при секретарі - Вергуну Т.С.,

з участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 квітня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 28 грудня 2000 року позивачу належить на праві власністі квартира АДРЕСА_1 де є зареєстрованими відповідачі по справі: син - ОСОБА_5 та колишня дружина - ОСОБА_4, що підтверджується записами в будинковій книзі серії НОМЕР_2. Оскільки шлюб між позивачем та ОСОБА_4 розірваний судовим рішенням від 03 червня 2013 року, відповідачі не проживають в спірній квартирі з 16 грудня 2013 року по даний час, самостійно знятись з реєстрації місця проживання не бажають, стосунки із бувшими членами сім»ї є не найкращими, відповідачі фактично проживають за іншою адресою, просив визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1

Ухвалою суду від 17 березня 2015 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 залучено орган опіки та піклування Луцької міської ради, також до участі у справі було залучено прокурора м.Луцька для захисту прав, свобод та інтересів неповнолітнього.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 квітня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановленим рішення позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на незаконність судового рішення із-за порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, просив скасувати оскаржуване ним рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове про задоволення позову в частині визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала в повному обсязі з підстав наведених в ній, уточнивши, що відповідач ОСОБА_4 втратила право користування житловим приміщенням не з підстав, передбачених ст.ст.171,172 ЖК України, а відповідно до вимог ст. 405 ЦК України, представник відповідача ОСОБА_2 покладався при вирішення скарги на розсуд суду.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом при розгляді справи встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 що підтверджується свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_3 (а.с. 5).

В період часу з 23 жовтня 1999 року по 03 червня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, мають неповнолітнього сина ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідачі зареєстровані в належній позивачу на праві власності квартирі, фактично проживають за іншою адресою (а.с.6-9).

Відповідно до ст.156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, тобто дружина власника квартири, їхні діти і батьки, а також інші особи.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2013 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано (а.с. 8).

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування займаним приміщенням.

Так як особа, яка вселилася в будинок (квартиру) як член сім'ї власника цього будинку (квартири), не може бути позбавлена права на користування цим житлом після припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) на підставі правових норм, якими регулюється право власності.

Як встановлено при розгляді справи судом першої інстанції, і цього не заперечував сам позивач, що відповідачі залишили вказану квартиру вимушено, через неприязні стосунки, що склалися між ними та позивачем. При цьому, небажання відповідачів в добровільному порядку знятись з реєстрації місця проживання в квартирі АДРЕСА_1 не підтверджене позивачем належними та допустими доказами відповідно до положень ч.3 ст. 10 ЦПК України оскільки стороною відповідача спростовуються вказані твердження з посиланням на ту обставину, що ОСОБА_4 з грудня 2013 року постійно перебуває на заробітках за межами України, тому не має можливості в силу цих обставин знятися з реєстрації за вказаною позивачем адресою.

Тому висновок суду першої інстанції про відмову в позові є правильним і ґрунтується на повно і всебічно з'ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є покликання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.

Також посилання позивача на порушення судом першої інстанції процесуальної норми ч. 2 ст. 208 ЦПК України є безпідставним, оскільки клопотання про зменшення розміру позовних вимог в частині залишення без розгляду позовних вимог, щодо визнання ОСОБА_3, було вирішено в судовому засіданні, про що свідчить відповідний запис занесений до журналу судового засідання.

Крім того, сама заява є юридично необґрунтованою, оскільки вказується на зменшення позовних вимог і залишення без розгляду позовної вимоги щодо ОСОБА_3, який у даній справі є позивачем, а не відповідачем.

Крім того, відповідач ОСОБА_4 перебуває на заробітках закордоном за весь період її відсутності, який зазначений позивачем, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що відсутність бувшого члена сім»ї за вказаним місцем реєстрації має місце з поважних причин. Тому посилання представника позивача на обґрунтування доводів апеляційної скарги з цих підстав є безпідставним, як і посилання на порушення судом першої інстанції вимог ст.405 ЦК України.

Отже рішення постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314,315,319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 квітня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду кримінальних і цивільних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :