АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/1944/15 Головуючий І інстанції -
Справа: № 414/1531/14-ц Акулов Є.М.
Категорія: трудові Доповідач - Костенко Т.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: Костенко Т.М.

суддів: Колтунової А.І., Гальянової І.Г.

за участі секретаря Герасимової К.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 18 листопада 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Кремінське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства», третя особа керівник Комунального підприємства «Кремінське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства», ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за порушення умов трудового договору, моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а

Позивачка звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 01.10.2012 року була прийнята на роботу до Кремінського водоканалу оператором електронно-обчислювальної машини-диспетчером. З 04.12.2013 року переведена на посаду діловода, а за наказом від 20.06.2014 року була звільнена із займаної посади за п. 3 ст. 40 КЗпП України, в зв'язку із нібито систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Вважає звільнення незаконним, так як трудової дисципліни не порушувала, а роботодавцем при її звільненні були порушені вимоги ст. 43 КЗпП України щодо відсутності згоди на звільнення профспілкового комітету та ігнорування приписів ч. 3 ст.184 КЗпП України щодо недопущення звільнення з ініціативи власника працівників - одиноких матерів при наявності дитини-інваліда. Тому просить поновити їй строк звернення до суду, поновити її на роботі на займаній посаді та стягнути на її користь 4039,56 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21.06.2014 року по 01.09.2014 року, 5000 грн. компенсації за порушення умов трудового договору, 5000грн. на відшкодування моральної шкоди, судові витрати в справі: 243,6 грн. судового збору та 500 грн. витрат на правову допомогу.

02.10.2014 року позивачка свої вимоги уточнила та підтримала вимоги в повному обсязі. Окрім того, просить визнати незаконними та скасувати накази №122-к «про оголошення догани» та 124-к «про звільнення» від 20.06.2014 року.

Вказала, що звільнення відбулося за наступних обставин. 03.06.2014 року, згідно отриманої вказівки керівництва, вона ознайомлювала працівників із наказом по підприємству №62 від 03.06.2014 року «Про нерозголошення». В листі ознайомлення деякі працівники, в тому числі й вона, відмовилися поставити свій підпис, про що вона склала службову записку на ім'я керівника підприємства, який, в свою чергу, зажадав письмових пояснень, підготування наказу про відібрання яких доручив юрисконсульту підприємства ОСОБА_4 06.06.2014 року, відчувши гострий зубний біль, ОСОБА_2 відпросилася у керівника ВУВКГ піти до стоматолога о 10 годині. Приблизно о 09:30 цього ж дня, інспектор відділу кадрів підприємства склала службову записку на ім'я керівника з повідомленням, що діловод ОСОБА_2 відмовилася його виконувати, поставити свій підпис про ознайомлення, порвала наказ по підприємству №2 від 06.06.2014 року «Про дачу пояснень» та викинула його в урну. Після інциденту, з 10 червня до 19 червня 2014 року вона перебувала на лікарняному. 20.06.2014 року, після виходу на роботу, її під розписку ознайомлено з наказом №123-к від 20.06.2014 року «про оголошення догани» за порушення трудової дисципліни, яке полягало у знищенні вищезгаданого наказу. В той же день її ознайомлено під розписку з наказом №122-к від 20.06.2014 року «Про оголошення догани» за порушення трудової дисципліни, яке виразилося в невиконанні наказу по підприємству №2 від 06.06.2014 року «Про дачу пояснень». І також 20.06.2014 року її ознайомлено під розписку з наказом №124-к від 20.06.2014 року «Про звільнення» за п.3 ст. 40 КЗпП України. Після звільнення вона з дитиною, якій як інваліду показано санаторно-курортне лікування, в термін з 24.06 по 17.07.2014 року, перебувала на лікуванні в м. Трускавець. Потім з 16.07 по 06.08.2014 року вона та дитина перебували на лікуванні в Державному закладі «Український медичний Центр реабілітації матері та дитини МОЗ України». Причини пропуску строку пояснити не змогла.

Представник відповідача позов не визнав, пояснив, що звільнення позивача вважає законним, оскільки вимог КЗпП при звільненні роботодавцем було дотримано, згода первинної профспілкової організації отримана під час судового провадження.

Наполягає, що позивачем без поважних пропущено як місячний так і тримісячний строк звернення до суду за вирішенням трудового спору, а тому слід відмовити в задоволенні позову.

Керівник Кремінського «Виробничого управління водопроводно-каналізаційного господарства» позов не визнав, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 18 листопада 2014 року в задоволенні позовної заяви було відмовлено за пропуском строку.

ОСОБА_2 не погодилась з таким рішенням суду та подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуванерішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Судова колегія заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне її задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати і постановити нове рішення з наступних підстав.

Наявні матеріали свідчать про те, що згідно наказу № 177-к від 01.10.2012 року була прийнята на роботу до Кремінського водоканалу оператором електронно-обчислювальної машини-диспетчером. З 04.12.2013 року переведена на посаду діловода, а за наказом від 20.06.2014 року була звільнена із займаної посади за п. 3 ст. 40 КЗпП України, в зв'язку із систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на працівника трудовим договором, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення.

Згідно приписів п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органому випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених зокрема п.3 ст 40 цього Кодексу може бути проведено лише за попередньою згодою виборчого органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Як свідчать матеріали справи, згода первинної профспілкової організації Кремінського «Виробничого управління водопроводно-каналізаційного господарства» на звільнення ОСОБА_5 була надана лише 24 жовтня 2014 року, вже під час розгляду районним судом позовної заяви ОСОБА_5

При цьому відповідачем були порушені і вимоги ст. 184 КЗпП України, згідно яких звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Отже, висновок суду першої інстанції про незаконність звільнення ОСОБА_5 за п.4 ст.40 КЗпП України є правильним.

Проте, відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивач пропустив строк звернення до суду, передбачений ст.233 КЗпП України без поважних причин.

Колегія не може погодитись з таким висновком.

Матеріали справи свідчать, що позивач звернувся в суд з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу 08 вересня 2014 року, а доповнила позов вимогами щодо оскарження наказів №122-К та № 124-К від 20 червня 2014 року 02 жовтня 2014 року, тобто з перебігом тримісячного строку звернення до суду.

Колегія суддів, обговорюючи причини пропуску строку на звернення до суду, визнає їх поважними. При цьому колегія суддів вважає доведеними факти відсутності ОСОБА_5 з 21 червня по 06 серпня 2014 року за місцем проживання, оскільки вона з дитиною інвалідом перебувала на лікуванні, а в подальшому за станом здоров'я не могла звернутися до суду. Крім того, згідно довідки ПАТ «Укртелеком» в зв'язку з бойовими діями на сході України в м. Кремінна в серпні 2014 року інтернет-зв'язок був відсутній з причин пошкодження оптично-волоконного кабелю.

Сам факт наявності на утриманні у ОСОБА_5 дитини-інваліда, при тому, що вона є одинокою матір'ю не викликає у судової колегії сумніву в поважності причини пропуску строку звернення до суду.

Оцінивши всі докази у сукупності, з урахуванням стану здоров'я ОСОБА_5 колегія вважає за можливе поновити їй пропущений строк звернення до суду та задовольнити її вимоги щодо поновлення на роботі.

Разом із тим, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин, які мають значення для правильного вирішення спору (статті 3, 4, 11, 31ЦПК України ).

Ураховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи, висновок суду про стягнення грошового еквівалента моральної шкоди є правильним.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових прав, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення (постанова від 25 квітня 2012 р. № 6-23цс12).

Оскільки ОСОБА_5 була незаконно звільнена з роботи, що призвело до моральних страждань, підлягають частковому задоволенню і вимоги про стягнення з відповідача компенсації моральної шкоди в розмірі 1000 грн. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого, позбавлення йогоможливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, та з врахуванням вимог розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Згідно довідки Кремінського «Виробничого управління водопроводно-каналізаційного господарства» б/н заробітна плата ОСОБА_5 за останні повних два місяці роботи становить 3188,95 грн. Середньоденний заробіток становить: 3188,95: 41 = 77,78 грн. Вимушений прогул з 21.06. 2014 року по 02.06.2015 року становить 241 день. До стягнення підлягає 241 х 77,78 грн. = 18744,98 грн.

Що стосується стягнення компенсації за порушення умов трудового договору, то в цій частині колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог і вважає їх необґрунтованими.

Оскільки ОСОБА_5 при зверненні до суду було сплачено судовий збір, на підставі ст.88 ЦПК України з відповідача на її користь підлягає стягненню судовий збір в розмірі 364 грн. 40 коп. (243,60 + 121,80).

У відповідності до п.3 ст.309 ЦПК України п ідставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303,307, 309, 314, 316, 317, 319, 218 ЦПК України, судова колегія

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кремінського районного суду Луганської області від 18 листопада 2014 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Кремінське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства», третя особа керівник Комунального підприємства «Кремінське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства», ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за порушення умов трудового договору, моральної шкоди - задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_2 строк звернення до суду.

Поновити ОСОБА_2 на посаді діловода Комунального підприємства «Кремінського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства».

Стягнути з Комунального підприємства «Кремінське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» на користь ОСОБА_2 18744 (вісімнадцять тисяч сімсот сорок чотири) гривні 98 копійок, моральну шкоду в сумі 1000 (одна тисяча) гривень, а також судовий збір в сумі 364 (триста шістдесят чотири) гривні 40 копійок.

В решті позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -