Справа №489/804/15-ц 30.06.2015 30.06.2015 30.06.2015
Провадження №22ц/784/1421/15 Головуючий у суді 1 інстанції - Тихонова Н.С.
Категорія 23 Доповідач в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30 червня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів - Галущенка О.І. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Свіщуком О.В.,

з участю:

представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7 рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 травня 2015 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення та скасування реєстрації місця проживання, стягнення заборгованості та неустойки, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» про зобов'язання здійснити перерахунок оплати за комунальні послуги,

у с т а н о в и л а :

05 лютого 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Ніконджитбудсервіс" (далі ТОВ "Ніконджитбудсервіс") пред'явило зазначений первісний позов до ОСОБА_4 та двох її неповнолітніх синів ОСОБА_6 та ОСОБА_7, який обґрунтовувало наступним.

30 червня 2003 року між ним та ОСОБА_4, яка виступала від свого імені та від імені обох синів, у простій письмовій формі із строком дії в один рік, з правом пролонгації ще на один рік, було укладений договір найму житлових кімнат № 808 та № 809, загальною площею 42,94 кв.м., які розташовані в належному позивачеві гуртожитку по АДРЕСА_1.

Після укладення договору відповідачі вселилися в кімнати, які віднаймали й були в них зареєстровані.

Проте, після спливу двох років, що пройшли з дня укладення договору в належній формі і його пролонгації, відповідачі, не дивлячись на вимоги ТОВ "Ніконджитбудсервіс", не тільки не переуклали договір найму (оренди) на майбутнє, але й перестали вчасно та у повному обсязі проводити оплату за своє проживання, заборгувавши товариству з 01 березня 2012 року по 01 січня 2015 року 4 927 гривень 52 копійок.

Посилаючись на викладені обставини ТОВ "Ніконджитбудсервіс" просило:

●виселити ОСОБА_4, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 з кімнат № 808 та № 809, без надання іншого житлового приміщення, й скасувати у звязку з цим, реєстрацію місця їх проживання у названих житлових приміщеннях;

●стягнути з ОСОБА_4 на користь ТОВ "Ніконджитбудсервіс" заборгованість за користування найманим майном за період з 01 березня 2012 року по 01 січня 2015 року у розмірі 4 927 гривень 52 копійки;

●стягнути з ОСОБА_4 на користь ТОВ "Ніконджитбудсервіс" неустойку за невиконання зобов'язання, щодо повернення речі, у розмірі подвійної плати за користування кімнатами 808 та 809 за період з травня 2012 року по 01 січня 2015 року в розмірі 30 560 гривень;

●стягнути з ОСОБА_4 на користь ТОВ "Ніконджитбудсервіс" 3 % річних за порушення грошового зобов'язання за період з 01 квітня 2013 року по 01 січня 2015 року в розмірі 176 гривень 17 копійок, а також судові витрати у розмірі 356 гривень 79 копійок.

05 березня 2015 року ОСОБА_4 подала до суду зустрічну позовну заяву, в якій просила анулювати борг, що виник у неї перед наймодавцем, оскільки той нараховує плату за користування житлом без будь-якого обґрунтування і за завищеними тарифами, що є неприпустимими.

Крім того, як на її думку, ні вона, ні її діти не можуть бути виселені з житлових приміщень, оскільки договір найму, що існує між сторонами, не розірвано і законних підстав для його розірвання немає, а без цього, виселити наймача із житла - неможливо.

Протокольною ухвалою Ленінського районного суду від 14 квітня 2015 року до участі у справі у якості співвідповідачів залучено ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 травня 2015 року позов задоволено частково.

Ухвалено виселити ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з кімнат № 808 та № 809 в гуртожитку по АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення. З ОСОБА_4 на користь ТОВ "Ніконджитбудсервіс" стягнуто 4 927 гривень 52 копійки, заборгованості за користування майном за період з 01 березня 2012 року по 01 січня 2015 року, та 3 % річних у суммі 176 гривень 17 копійок, що разом складає 5 103 гривні 69 копійок.

В задоволені іншої частини вимог товариства та зустрічного позову ОСОБА_4 - відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_4 подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і ухвалити нове, яким в задоволені первісного позову ТОВ "Ніконджитбудсервіс" відмовити, та задовольнити її зустрічні позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилалась на невідповідність рішення дійсним обставинам справи, положенням чинного процесуального та матеріального права, а також порушенням норм чинного цивільно-процесуального законодавства.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене рішення суду 1 інстанції у частині вирішення вимоги про виселення відповідачів скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, про відмову у названій вимозі. В іншій частині - рішення залишити без змін.

Так, виселяючи ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з кімнат № 808 та № 809 в гуртожитку по АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення, суд 1 інстанції вважав, що для цього є законні підстави, які і дозволяють йому вчинити такі дії. Проте з цим у повній мірі погодитися не можна, оскільки такий висновок суду не ґрунтується на положеннях чинних цивільного та житлового законодавств.

У той же час, з усіма іншими висновками суду, що стосуються вирішення решти позовних вимог товариства та вимог, викладених у зустрічному позові, колегія погоджується і вважає їх допустимими.

Так, судом 1 інстанції встановлено, що ТОВ «Ніконджитбудсервіс» є власником 9068/10000 часток гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1, та з 2000 року по теперішній час є його балансоутримувачем (а.с. 24).

Згідно довідки з Єдиного Державного реєстру підприємств та організацій основним видом діяльності позивача є надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (а.с.36).

З ксерокопії статуту ТОВ «Ніконджитбудсервіс» (а.с. - 61-64), а також листів-відповідей товариства та листа виконкому Миколаївської міської ради від 14.05.2012 року вбачається, що ТОВ «Ніконджитбудсервіс» не визначив для себе статутною діяльністю надання послуг з утримання гуртожитку та прибудинкової території, що підпадає під вплив Закону України «Про житлово-комунальні послуги», не здійснює надання таких послуг, в зв'язку з чим він не визначений відповідним рішенням місцевого самоврядування виконавцем таких послуг (а.с.76-78, 99).

Згідно з п. 4 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, гуртожитки підрозділяються на два види: для проживання одиноких громадян (жилі приміщення знаходяться у спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках); для проживання сімей (жилі приміщення, що складаються з однієї чи кількох кімнат, перебувають у відособленому користуванні сімей). У гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян, при необхідності з дозволу виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради можуть бути виділені приміщення для проживання сімей.

З матеріалів справи вбачається, що гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1, дотепер має статус «холостяцького», проте, відповідачі проживають у приміщеннях, що знаходяться у їх відособленому користуванні.

Так, 30 червня 2003 року між ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та ОСОБА_4 був укладений договір на користування площею гуртожитку, відповідно до якого відповідачці були надані в користування кімнати № 808 та № 809, загальною площею 42,94 кв.м. строком на один рік. Згідно умов договору відповідачка зобов'язалась своєчасно вносити плату за проживання у гуртожитку за встановленими ставками та відповідно до п. 38 «Примірного положення про гуртожитки», затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.07.1986пр. № 208. Витрати за комунальні послуги входять до ставки плати за користування житловою площею та окремо плата за них не стягується (п.п. 2.3. і 4.1 договору). У пункті 7.1. договору зазначено, що договір вважається пролонгованим на один рік, якщо жодна зі сторін не пізніше чим за один місяць не повідомить другу про розірвання договору (а.с.9).

При цьому, усі троє нє є колишніми працівниками ВАТ «Ніконд», до статутного фонду якого раніше входив даний гуртожиток, а вселились у названі кімнати гуртожитку не у зв'язку з роботою на вказаному підприємстві, а за вільного волевиявлення сторін, в тому числі і товариства, на підставі цивільно-правової угоди, яка так і залишається чинною.

Всі вони стали там проживати у названих кімнатах і були зареєстровані, в установленому законом порядку набувши право на користування нею.

У матеріалах справи відсутні докази того, що сторони повідомляли одна одну про розірвання цього договору, а тому відсутні підстави вважати його припиненим, а сторони продовжують бути зобов'язаними з виконання взятого на себе обов'язку.

При цьому, виселення мешканців названих у справі кімнат гуртожитку, може мати місце лише за умови, дотримання сторонами норм та наявності умов, передбачених ст. ст. 651-653 ЦК України, ст.ст. 9,108-109, 114-116 ЖК України, у тому числі, і у зв'язку із розірванням договору найму (оренди). У даній справі відсутні докази тому, що договір найму між сторонами розірвано, а відповідач це ігнорує і не бажає виселятися.

Оскільки у даній справі вимоги про розірвання договору найму не ставилися, то відповідачі не могли бути виселені з названих кімнат без надання іншого житла, як бажав позивач.

Так як суд 1 інстанції був іншої думки і виселив сім'ю відповідачів, то його рішення у цій частині слід скасувати і ухвалити нове, про відмову у вимозі.

Що ж до вартості проживання в гуртожитку, то необхідно виходити з наступного.

Вартість місця проживання у гуртожитку складається з вартості утримання 1 кв. м загальної площі будинку-гуртожитку, помноженого на кількість кв. м приміщення, яке займає особа, плюс вартість комунальних послуг, що надаються мешканцям гуртожитку: холодне та гаряче водоспоживання, водовідведення, опалення, електроспоживання, за визначеними державою тарифами. Вартість утримання 1 кв. м житлового приміщення гуртожитку змінюється на підставі чинного законодавства та вартості комунальних послуг, що надаються на підставі договорів, укладених позивачем зі спеціалізованими організаціями, які здійснюють обслуговування гуртожитку.

Згідно листів-повідомлень та розпоряджень директора ТОВ «Ніконджитбудсервіс» від 11 лютого 2008 року, 16 лютого 2012 року, 14 березня 2012 року, 30 серпня 2013 року, 24 червня 2014 року, 11 та 15 липня 2014 року, 14 жовтня 2014 року (а.с. - 11-18, 68) були змінені розміри оплати за проживання у гуртожитку, в зв'язку з чим розмір плати за проживання відповідачів і у займаних ними кімнатах з 01 березня 2012 року було збільшено до 430 гривень за місяць, з 01 вересня 2013 року - 450 гривень за місяць, а з 01 липня 2014 року - до 650 гривень.

Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, встановлених ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Надані платіжні документи по оплаті відповідачами за проживання в гуртожитку, а також розрахунок ТОВ «Ніконджитбудсервіс» щодо заборгованості відповідачів з урахуванням фактично сплачених ними сум свідчать про те, що відповідачі не в повному обсязі проводили оплату за надані послуги з урахуванням змінених тарифів (а.с. 72-75). При цьому, про зміну розміру тарифів відповідачі своєчасно повідомлялись, і ними новий розмір тарифів не оскаржувався. Докази невідповідності вказаних тарифів вимогам законодавства у матеріалах справи теж відсутні.

В зв'язку з неналежним виконанням відповідачами обов'язків щодо своєчасного внесення плату за проживання у гуртожитку за встановленими ставками утворилась заборгованість за період з 01 березня 2012 року по 01 січня 2015 року в сумі 4 927 гривень 52 копійки, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Отже, вимоги позивача про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 176 гривень 17 копійок також є обґрунтованими.

Разом з цим, вимоги позивача про стягнення пені є безпідставними і задоволенню не підлягають, оскільки ані законом, ані договором такий наслідок порушення зобов'язання не був передбачений.

У зв'язку з наведеним, вимоги за зустрічним позовом та решта вимог за первісним позовом задоволенню не підлягали, що вірно констатував і суд 1 інстанції.

Керуючись статтями 303, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 травня 2015 року у частині вирішення вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення скасувати, і, в цій частині, ухвалити нове рішення, яким відмовити товариству з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» у задоволені вимоги про виселення без надання іншого жилого приміщення ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з кімнат № 808 та № 809, що знаходяться в гуртожитку по АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді