АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа № 673/1241/14-ц
Провадження № 22-ц/792/676/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Корніюк А.П.,

суддів: Пєнти І.В., Талалай О.І.,

з участю секретаря: Сацюк Г.О.

апелянта ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, позивачки ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 22 січня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, третя особа служба у справах дітей Деражнянської районної державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів,

в с т а н о в и л а :

В серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулась із позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 28.04.2009 року вона купила у відповідача житловий будинок № 13, в м. Деражня, вул. Круча. І за її згоди відповідач продовжував проживати у вказаному будинку та зобовязувався звільнити займане приміщення, однак ухилився від своїх зобов»язань та почав чинити позивачці перешкоди у користуванні належним їй будинком. В ході розгляду справи ОСОБА_3 уточнила позовні вимоги зазначаючи, що відповідач без її відома вселив у вищевказаний будинок своїх дружину ОСОБА_4 та доньку ОСОБА_5 Так як останні добровільно звільнити займане приміщення та знятись з реєстрації відмовляються, а тому, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивачка просила усунути перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні належним їй на праві власності житловим будинком шляхом виселення з нього ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5

В жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_3 і в обґрунтування своїх вимог вказував, що в період з 2008 року по серпень 2013 року він разом із ОСОБА_3 проживав однією сімєю без реєстрації шлюбу у будинку № 13 в м. Деражня, вул. Круча та через фінансові труднощі, що виникли у зв»язку із наявністю кредитних зобов»язань перед ТОВ «Простофінанс» він був змушений укласти з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу вищевказаного будинку. Однак, коштів за умовами договору ОСОБА_1 не отримував, а тому з урахуванням уточнених зустрічних позовних вимог просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 28.04.2009 року з підстав фіктивності та з підстав вчинення його під впливом тяжкої обставини.

Ухвалою Деражнянського районного суду від 11 листопада 2014 року зустрічний позов ОСОБА_1 обєднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_3

Рішенням Деражнянського районного суду від 22 січня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Постановлено усунути перешкоди ОСОБА_3 у здійсненні права володіння, користування та розпорядження житловим будинком №13 по вул. Круча в м. Деражня шляхом виселення ОСОБА_1, ОСОБА_4 та малолітньої ОСОБА_5 із займаного житлового приміщення. В задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає рішення незаконним, просить його скасувати та ухвалити нове рішення по суті заявлених ним позовних вимог. Апелянт вказує, що суд не надав належної правової оцінки наданим ним письмовим доказам, а також показам свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, та не врахував те, що спірний договір є фіктивний та укладений під впливом тяжкої обставини. Крім того, ОСОБА_3 не надала доказів сплати нею коштів за купівлю будинку, а тому суд помилково застосував п.1 ч.1 ст. 346 ЦК України.

Додатковим рішенням Деражнянського районного суду від 12 травня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі продажу житлового будинку, що вчинений під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах відмовлено.

Апелянт та його представник апеляційну скаргу підтримали та просять її задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_4 та третя особа служба у справах дітей Деражнянської РДА до суду не зявилися, хоча про день, час і місце слухання справи належним чином повідомлені та направили до суду клопотання щодо розгляду справи за їхньою відсутністю.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до п. 1, ч. 1 та ч. 2 ст. 307 і ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції правильно встановив, що відповідно до укладеного 28.04.2009 року договору купівлі-продажу ОСОБА_3 купила, а ОСОБА_1 продав житловий будинок № 13 по вул. Круча в м. Деражня і з часу укладення спірного договору ОСОБА_1 продовжував проживати у вказаному будинку, а ОСОБА_3 мала можливість ним користуватися. Однак, ОСОБА_1 без згоди власника ОСОБА_3 вселив до зазначеного житлового будинку свою дружину ОСОБА_4 та малолітню дитину ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому останні не набули права на проживання в спірному житловому будинку і з квітня 2014 року почав чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні спірним житловим будинком. Також суд першої інстанції вірно виходив з того, що ОСОБА_3, будучи власником житлового будинку, позбавлена можливості користування та розпорядження своїм майном, тому і прийшов до вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають до задоволення.

Щодо зустрічного позову, суд першої інстанції вірно виходив з того, що ОСОБА_1 не надав суду належних і допустимих доказів для визнання договору купівлі-продажу фіктивним та таким, що вчинений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах. А тому прийшов до вірного висновку, що зустрічний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ч.ч.1,4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Згідно роз»яснень, що викладені в п.5 Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985року (із змінами внесеними станом на 25.05.1998р.) при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. (ст. 317 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно п.1 ч.1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Положеннями ст. 391 ЦК України визначено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В силу ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно(товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно зі ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до вимог абзацу 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Так, 28 квітня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким продавець передав, а покупець прийняла у власність житловий будинок №13, що по вул. Круча в м. Деражня Хмельницької області та сплатила грошові кошти в розмірі 10000грн. Зазначений оспорюваний договір підписаний сторонами та зареєстрований в реєстрі за №845.

Відповідно до п. 3 цього договору сторони підтвердили факт повного розрахунку за продане нерухоме майно.

Згідно до абзаців 3, 4 п.6 договору купівлі продажу продавець та покупець після ознайомлення з проектом договору заявили та гарантували один одному та іншим особам, що вказаний договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та договір немає характеру фіктивного та удаваного. (т.1 а.с. 6).

Відповідно до п.10 оскаржуваного договору ОСОБА_3 повідомила, що не перебуває у зареєстрованому шлюбі та особи, з якою б вона проживала однією сім'єю у неї немає.

На виконання умов спірного договору купівлі-продажу ОСОБА_1 були передані ОСОБА_3 документи на вказане будинковолодіння (технічний паспорт, прибудинкову книгу) та ключі від вхідних дверей будинку і ОСОБА_3 07.05.2009 року зареєструвала своє право власності на нерухоме майно в Деражнянському госпрозрахунковому МП «Інвентиризатор». (т.1 а.с. 7).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не оцінив належним чином та не взяв до уваги викладені у зустрічному позові обставини та додані докази є безпідставними, адже судом першої інстанції із мотивуванням прийняття до уваги одних і відхилення інших доказів та із дотриманням вимог ст. 212 ЦПК України дав оцінку усім доказам, що надавалися сторонами та їх представниками і ці доводи апеляції зводяться до незгоди апелянта з їх оцінкою.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції невірно встановлені обставини про те, що оспорюваний договір є фіктивний є недоведеними.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У роз»ясенні, що викладені в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.1111.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Натомість, ОСОБА_1 під час укладення спірного договору купівлі продажу житлового будинку № 13 по вул. Круча в м. Деражня обговорив із ОСОБА_3 усі істотні умови договору, сторони його підписали і цей договір був нотаріально посвідчений 28.04.2009 року. І реєстрація ОСОБА_3 права власності на зазначене нерухоме майно 07.05.2009 року свідчить про реальність настання правових наслідків правочину. (т.1 а.с. 6 - 7).

Посилання апелянта на ту обставину, що ОСОБА_3 до цього часу не переуклала договори із організаціями, що надають послуги з газопостачання та освітлення не є підставою фіктивності спірного договору купівлі - продажу.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний договір було укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для нього умовах є недоведеними. Адже, як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 27.10.2007 року уклав із ТОВ «ПростоФінанс» кредитний договір № 7 на суму кредиту 29350грн. Відповідно до повідомлення №7 від 08.12.2008 року ТОВ «ПростоФінанс» повідомляло ОСОБА_1 про збільшення розміру річної процентної ставки за кредитним договором до 14,43% та визначило, що станом на 08.12.2008 року у останнього була наявна прострочена заборгованість по зазначеному кредитному договору в сумі 4796,58грн., поточна сума заборгованості по кредиту 23734,74грн. та загальна сума заборгованості в розмірі 28531грн.21 коп. І на момент укладення спірного договору на адресу ОСОБА_1 повідомлень кредитних установ щодо арешту майна не надходило. ( т.1 а.с. 98, 100 102).

Висновок суду першої інстанції щодо недоведеності вимог ОСОБА_1 ґрунтується на вимогах закону. І доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції в порушення норм матеріального права було виселено відповідачів по первісному позову, колегія суддів вважає їх такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, адже право проживання у спірному житловому будинку відповідачів ОСОБА_4 та малолітньої ОСОБА_5 було похідним від права ОСОБА_1, який був власником житлового будинку до 28.04.2009 року.

Встановлено, що ОСОБА_1 не надано суду жодних належних і допустимих доказів на підтвердження його законного права та законного права ОСОБА_4 і малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 на проживання в спірному житловому будинку після зміни його власника.

Підстав в межах доводів апеляційної скарги для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деражнянського районного суду від 22 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді:

__________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_10 Справа: №22ц/792/676/15

Доповідач Корніюк А.П. Категорія: 43, 44