Справа №2-4825/11 15.06.2015 15.06.2015 15.06.2015
Провадження №22-ц/784/1416/15
Головуючий першої інстанції: Щербина С.В.
Доповідач апеляційної інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

15 червня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Галущенка О.І.,

суддів: Серебрякової Т.В.

ОСОБА_2

із секретарем- Богуславською О.М.

з участю:

заявниці - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за

апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 13.05.2015 р. у справі за

скаргою

ОСОБА_3 на бездіяльність старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції ОСОБА_4 по примусовому виконанню рішення суду,

встановила:

13. 02. 2015 р. ОСОБА_3 звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність старшого державного виконавця Заводського ВДВС ММУЮ ОСОБА_4 по примусовому виконанню рішення суду.

Скаржниця зазначала, що на виконанні в Заводському ВДВС ММУЮ перебуває виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа № 2/1412/570/12, виданого Заводським районним судом м. Миколаєва по виконанню рішення апеляційного суду Миколаївської області від 04.04.2014 р. про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 80000 грн. в межах вартості спадкового майна та 1500 грн. витрат, повязаних з проведенням експертизи. Постановою державного виконавця від 30.04.2014 р. відкрито виконавче провадження, але до цього часу державний виконавець тривалий час ніяких дій з виконання рішення суду не проводить, арешт на майно боржника не наклав та не звернув стягнення на спадкове майно боржника.

Посилаючись на ці обставини, скаржниця просила про визнання цих дій державного виконавця неправомірними.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 13.05.2015 р. провадження по справі закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

В апеляційній скарзі скаржниця ставить питання про скасування ухвали як незаконної, посилаючись на те, що виконавцем порушено порядок та умови здійснення примусового виконання виконавчого документа, а суд цих обставин не врахував.

Перевіряючи законність та обгрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах оскарження, передбачених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з таких обставин та вимог закону.

Закриваючи провадження по справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, суд виходив з того, що набрала законної сили ухвалу суду постановлена з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Згідно ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Згідно ч. 1 ст 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду. Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.01.2015 р. ОСОБА_3 вперше звернулася зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, яка задоволена ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 15.04.2015 р. та бездіяльність Заводського ВДВС ММУЮ визнана незаконною.

13.02.2015 р. ОСОБА_3 звернулась з новою скаргою на дії державного виконавця, оскільки вважає, що продовжує порушуватися ї право на виконання рішення суду тривалою бездіяльністю державного виконавця.

З матеріалів справи вбачається, що 30.04.2014 р. з примусового виконання виконавчого листа № 2/1412/570/12, виданого Заводським районним судом м. Миколаєва по виконанню рішення апеляційного суду Миколаївської області від 04.04.2014 р. про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 80000 грн. в межах вартості спадкового майна та 1500 грн. витрат, повязаних з проведенням експертизи.

В матеріалах виконавчого провадження є виклик боржника до державного виконавця від 19.05.2014 р. та відомості про його отримання, а також акти про неможливість доступу державного виконавця до житла боржника, будь-яких відомостей, які б свідчили про дії державного виконавця по виконанню рішення суду, матеріали виконавчого провадження не містять.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07.02.2014 р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам статей 210, 213, 387 ЦПК.

Виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Таким чином, в даному випадку суд першої інстанції безпідставно застосував п. 2 ст. 1 ст. 205 ЦПК України, оскільки суди розглядають справи за такими скаргами в передбаченому розділом VII ЦПК порядку, який не містить застереження щодо правових наслідків повторного звернення зі скаргою.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Встановлене свідчить про необгрунтованість оскаржуваної ухвали та необхідність її скасування, у відповідності до вимог ст. 311 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 311, 314, 315 ЦПК України, судова колегія

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 13.05.2015 р. скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але оскарженню у касаційному порядку не підлягає, оскільки не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Головуючий: О.І. Галущенко

Судді Т.В. Серебрякова

ОСОБА_2