У х в а л А

іменем україни

17 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Парінової І.К.,

Маляренка А.В., Попович О.В.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 23 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2009 року Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося до суду з позовом до

ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що 13 серпня 2007 року між ОСОБА_3 та Банком укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кошти в сумі 69 212,50 доларів США зі сплатою відповідних відсотків, з кінцевим строком повернення 12 серпня 2027 року.

На забезпечення виконання умов договору 13 серпня 2007 року між сторонами укладено договором іпотеки, предметом якого є нерухоме майно - житловий будинок літ. А-А, вбиральня літ. Б, літня кухня літ. В, погріб літ. Г, гараж літ. Д, споруди № 1-2, насос літ. Н, загальною площею 113,4 кв м, житловою площею 74,2 кв м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Оскільки ОСОБА_4 допустила порушення виконання зобов'язань за кредитним договором Банк, уточнивши позовні вимоги у жовтні 2014 року, просив у рахунок погашення заборгованості у розмірі 1 238 854, 50 грн звернути стягнення на предмет іпотеки.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 жовтня 2014 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 13 серпня 2007 року № МКАWGK00000082 в розмірі 95 643,59 доларів США, що станом на 01 жовтня 2014 року складає 1 238 584,50 грн, а саме на будинок загальною площею 113,40 кв м, житловою площею 74,20 кв м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки банком з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 23 грудня

2014 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» порушує питання про скасування судових рішень та ухвалення нового рішення про задоволення позову, мотивуючи свої вимоги порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що 13 серпня 2007 року між Банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кошти в сумі 69 212,50 доларів США зі сплатою 10,08% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим строком повернення 12 серпня 2027 року (а. с. 5-7).

Договором іпотеки від 13 серпня 2007 року, укладеним між нею та Банком, забезпечено виконання умов кредитного договору, за яким в іпотеку передано належний ОСОБА_3 на праві приватної власності житловий будинок літ. А-А, вбиральня літ. Б, літня кухня літ. В, погріб

літ. Г, гараж літ. Д, споруди № 1-2, насос літ. Н, загальною площею 113,4 кв м, житловою площею 74,2 кв м, який розташований за адресою:

АДРЕСА_1

За наданим банком розрахунком станом на жовтень 2014 року заборгованість ОСОБА_3 складає 95 643,59 доларів США, що складає 1 238 584,50 грн, з яких 73 025,86 доларів США - заборгованість за кредитом; 14 315,95 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 2 368,80 доларів США - заборгованість по комісії; 5 932,98 доларів США - пеня.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив із того, що при вирішенні даного спору підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (набрав чинності 07 червня 2014 року), згідно з яким предмет іпотеки не може бути примусово стягнутий (відчужений без згоди власника), незалежно від того, що на час ухвалення рішення суду цього Закону України не було.

Проте такі висновки є передчасними.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

З огляду на статтю 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

За своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 25 березня 2015 року, від 27 травня 2015 року № 6-58цс15, від 10 червня 2015 року № 6-333цс15.

До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Суди попередніх інстанцій, вирішуючи вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, не врахували того, що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не встановлено, що іпотека припиняється, а лише встановлено заборону примусового стягнення нерухомого житлового майна.

Отже, суди дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову лише з підстав, передбачених Законом «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 23 грудня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Попович