Справа № 2/489/2455/15
У Х В А Л А

10 серпня 2015 року м. Миколаїв

Суддя Ленінського районного суду м. Миколаєва Спінчевська Н.А., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ЮЖДОР Лтд» про визнання права на частку в статутному капіталі, визнання недійсним рішення загальних зборів,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ЮЖДОР Лтд» про визнання права на частку в статутному капіталі, визнання недійсним рішення загальних зборів.

Одночасно з позовом позивач подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом зупинення ліквідаційної процедури (процедури припинення) товариства з обмеженою відповідальністю «ЮЖДОР Лтд», заборони здійснення розрахунків з кредиторами ТОВ «ЮЖДОР Лтд» та заборони відчуження у будь-який спосіб майна товариства ТОВ «ЮЖДОР Лтд».

Відповідно до ст.151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Частиною 3 ст. 152 ЦПК України передбачено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

До того ж, у пунктах 1,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз'яснено, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч. 4 ст.151 ЦПК України), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Заходи забезпечення позову застосовуються для гарантування виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід також враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Як вбачається з матеріалів позову, позивач просить суд визнати недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ «ЮЖДОР Лтд» про припинення діяльності ліквідацію та зобовязати реєстраційну службу скасувати запис про припинення, визнати за ним право власності на 50 % активів ТОВ «ЮЖДОР Лтд» в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 одного із засновників товариства.

Порушуючи питання про необхідність забезпечення позову шляхом накладення заборони проведення процедури ліквідації товариства, позивач посилається на те, що у випадку завершення такої процедури, на момент прийняття ним спадщини не існуватиме спірного майна.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для вжиття запропонованих позивачем заходів забезпечення позову, адже відповідно до вимог та положень ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Процедура ліквідації регулюється багатьма нормативно-правовими актами, зокрема Цивільним та Господарським кодексами України, законами України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», «Про господарські товариства», «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» тощо.

Ліквідація це одна із форм припинення юридичної особи. Ліквідація юридичних осіб здійснюється без переходу прав i обовязків підприємства, що ліквідується, до інших осіб, тобто без правонаступництва. При ліквідації підприємства його права й обовязки припиняються. Юридична особа може бути ліквідованою як у добровільному, так і примусовому порядку.

Ліквідація повинна забезпечувати захист інтересів як кредиторів, так і учасників юридичної особи.

Статтею 31 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» визначена черговість задоволення вимог кредиторів.

Так, у першу чергу задовольняються: а) вимоги, забезпечені заставою; б) виплата вихідної допомоги звільненим працівникам банкрута, у тому числі відшкодування кредиту, отриманого на ці цілі; в) витрати, пов'язані з провадженням у справі про банкрутство в арбітражному суді та роботою ліквідаційної комісії.

У другу чергу задовольняються вимоги, що виникли із

зобов'язань банкрута перед працівниками підприємства-банкрута (за винятком повернення внесків членів трудового колективу до статутного фонду підприємства), зобов'язань, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров'ю громадян, шляхом капіталізації

відповідних платежів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а також вимоги громадян - довірителів (вкладників) довірчих товариств або інших суб'єктів підприємницької діяльності, які залучали майно (кошти) довірителів (вкладників).

У третю чергу задовольняються вимоги щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів). У четверту чергу задовольняються вимоги кредиторів, не забезпечені заставою, у тому числі і вимоги кредиторів, що виникли із зобов'язань у процедурі розпорядження майном боржника чи в процедурі санації боржника. У п'яту чергу задовольняються вимоги щодо повернення внесків членів трудового колективу до статутного фонду

підприємства. У шосту чергу задовольняються інші вимоги.

Згідно п. 45 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» № 13 від 24 жовтня 2008 року при вирішенні питання про забезпечення позову господарські суди повинні оцінювати обґрунтованість доводів

заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням таких умов: - наявність зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; - імовірність ускладнення виконання або невиконання судового рішення у разі невжиття таких заходів; - запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками вказаного судового розгляду.

У судових рішеннях про визнання недійсними актів установлюється факт відповідності акта вимогам законодавства і наявність порушення прав позивача та не встановлюється обов'язок відповідача вчиняти певні дії. У зв'язку з цим забезпечення таких позовів шляхом заборони виконувати рішення загальних зборів не перебуває у необхідному (обов'язковому) зв'язку з позовними вимогами, їх предметом.

Згідно п. 47 Постанови Пленуму Верхового Суду України № 13 від 24 жовтня 2008 року заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які

можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони

відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи до забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав інших акціонерів (учасників) товариства, зокрема шляхом заборони вчиняти дії лише щодо того пакета акцій, який безпосередньо пов'язаний із предметом спору.

У разі, якщо необхідність вжиття заходу до забезпечення позову заявник обґрунтовує тим, що у випадку невжиття такого заходу йому буде завдано значної шкоди, він повинен обґрунтувати можливість завдання такої шкоди, її розмір, зв'язок можливої шкоди з предметом спору, а також необхідність і достатність для її запобігання вжиття саме цього заходу до забезпечення позову.

Суди не вправі вживати такі заходи до забезпечення позову, які є фактично рівнозначними задоволенню позовних вимог.

Забезпечення ж позову у спосіб, про який просить позивач у клопотанні, є фактично вирішенням спору щодо визнання рішення недійсним по суті.

Крім того, в матеріалах справи відсутні беззаперечні докази того, що сааме позивач прийняв спадщину після смерті батька у встановленому Законом порядку. З наявного витягу зі спадкового реєстру таких відомостей не вбачається.

За такого, враховуючи викладене, у задоволенні заяви ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст. 151, 152, 153, 209 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ЮЖДОР Лтд» про визнання права на частку в статутному капіталі, визнання недійсним рішення загальних зборів.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

.

Суддя Н.А. Спінчевська