Справа № 496/4355/14-ц
Провадження № 2/496/99/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2015 року Біляївський районний суд

Одеської області

у складі головуючого судді Крачкової С.В.

при секретарі Квашенко А.В.

за участю представників сторін ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи Пята Одеська державна нотаріальна контора, Біляївська районна державна нотаріальна контора Одеської області про визнання свідоцтв про право на спадщину за заповітом недійсними

В С Т А Н О В И В:

16.09.2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій після уточнень ( а.с.96) просить визнати недійсними три свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видані 08.09.2014 року на імя ОСОБА_4 та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в с.Дачне, вул. Первомайська, 111, Біляївського району Одеської області; на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований в с.Нерубайське, вул. Пирогова, 13, Біляївського району, Одеської області та на грошові внески, які знаходяться на 2-х рахунках у філіях Ощадбанку в с. Дачне, та с.Усатово, Біляївського району Одеської області.

Свої вимоги мотивує тим, що 06.03.2014 року помер його батько ОСОБА_5. З метою прийняття спадщини він звернувся до державного нотаріуса з заявою, але в видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено оскільки спадщину за заповітом від 22.07.2011 року отримала ОСОБА_4

Позивач вважає, що вказаний заповіт є нікчемним, а ОСОБА_6 не мала права на спадкування за ним, оскільки на момент складання заповіту спадкодавець страждав на хворобу зору та не міг сам прочитати текст заповіту, а тому заповіт повинен був бути посвідчений нотаріусом лише за участю свідків, але ця вимога Закону не була виконана. Посилаючись на положення ст. 1301 ЦК України позивач просить визнати недійсними свідоцтва, видані відповідачці на підставі цього заповіту, який в силу ст. 1257 ЦК України є нікчемним.

Ухвалою суду від 17.07.2015 року за заявою представника позивача позовна заява ОСОБА_3 в частині визнання заповіту недійсним залишена без розгляду.

В судовому засіданні позивач підтримав позов та пояснив, що його батько останні роки погано чув та бачив, дивився телевізор в окулярах зблизька та з голосним звуком, а тому вважає, що він сам не міг прочитати текст заповіту або почути його зміст.

В судовому засіданні представник позивача на позові наполягав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. При цьому пояснив, що підпис в заповіті від імені ОСОБА_5 під сумнів не ставиться, але він хворів на зір та слух, не міг бачити та чути текст заповіту, а тому цей заповіт є недійсним і за ним відповідачка не мала права на спадкування.

В судовому засіданні представник відповідачки позов не визнала. При цьому пояснила, що ОСОБА_5 дійсно мав вади зору та слуху, але не був повністю глухим та сліпим і інвалідності за цими вадами не мав. Заповіт був складений з його слів, ним прочитаний та підписаний особисто, а тому потреби в двох свідках при його посвідченні не було.

Представники третіх осіб в судове засідання не зявились, але направили до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності.

В судовому засіданні свідки зі сторони позивача ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 пояснили, що бачились з ОСОБА_5 в 2008-2010 роках; він погано чув, носив окуляри, але користувався мобільним телефоном, сам ходив, хоча після інсульту йому було важко пересуватись.

В судовому засіданні свідок відповідачки ОСОБА_10 пояснила, що вона працювала лікарем-фізіотерапевтом в місцевій лікарні і до останніх днів його життя лікувала ОСОБА_5. Він самостійно телефонував їй, спускався на І-й поверх та зустрічав її. Обговорював з нею побачене та почуте по телевізору.

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що приносила ОСОБА_5 5-го числа кожного місяця пенсію; він сам її зустрічав, перераховував гроші та розписувався за них.

Свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснили, що знали померлого та спілкувалися з ним протягом 15 років. Він сам себе обходив, ходив до магазину, в окулярах дивився телевізор; син ( позивач) з ним не спілкувався.

Свідки ОСОБА_14, ОСОБА_15 пояснили, що спілкувались з ОСОБА_5 протягом 15 років, після інсульту він погано ходив, але бачив та чув, сам оплачував рахунки, розмовляв по мобільному телефону.

Свідок ОСОБА_16 пояснив, що дружив з ОСОБА_5 протягом 50 років, возив його до нотаріуса складати заповіт, який він сам прочитав та підписав, а нотаріус його декілька разів перепитала, чи не передумає він.

Свідок ОСОБА_17 та ОСОБА_18 (мати та сестра позивача) пояснили, що після перенесеного в 2006 році інсульту ОСОБА_5 погано пересувався, але мова, слух та зір були в нормі. Він сам ходив до магазину, в окулярах дивився телевізор, читав газети, користувався мобільним телефоном; сам готував документи для складання заповіту та разом з ОСОБА_16 їздив до нотаріуса.

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 22.07.2011 року державним нотаріусом Пятої Одеської державної нотаріальної контори був посвідчений заповіт ОСОБА_5, яким він все своє майно заповідав ОСОБА_4 (а.с.30). Зі змісту заповіту вбачається, що він був до підписання прочитаний самим заповідачем уголос і ним же власноручно підписаний.

06.03.2014 року ОСОБА_5 помер ( а.с.5).

Зі спадкової справи №94/2014 до майна ОСОБА_5 вбачається, що 12.03.2014 року ОСОБА_4 звернулась до Біляївської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом ( а.с. 28), а 29.04.2014 року з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька звернувся ОСОБА_3 ( а.с.38).

07.05.2014 року державний нотаріус відмовив позивачу в видачі свідоцтва про право на спадщину і звязку з існуванням заповіту на імя ОСОБА_4 ( а.с.42).

08.09.2014 року державним нотаріусом Біляїської районної державної нотаріальної контори Одеської області на підставі заповіту ОСОБА_4 були видані три свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, яке належало померлому ОСОБА_5, а саме: на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами під №111, що знаходиться в с.Дачне, Бляївського району Одеської області по вул Первомайській ( а.с.68); на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами під №13, що знаходиться в с.Нерубайське, Біляївського району Одеської області по вул. Пірогова, ( а.с.70), на право на грошові вклади з належними відсотками, компенсаціями та індексаціями, що знаходяться на зберіганні у філії №10015/0423 Ощадбанку в с.Дачне Біляївського району Одеської області на рахунку № і у філії №10015/0422 Ощадбанку в с.Усатове Бляївського району Одеської області на рахунку№( а.с.72) і на право на грошові вклади з належними відсотками, компенсаціями та індексаціями, що знаходяться на зберіганні у філії ТВБВ №10015/0597 Ощадбанку в м.Одеса на рахунках №5, 0,9, 8 ( а.с.75).

Згідно положень ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених Законом.

Таким чином, ця стаття передбачає, що підставою визнання виданого свідоцтва недійсним є його отримання особою, яка не мала права на спадкування.

Перелік осіб, які не мають права на спадкування містяться в ст. 1224 ЦК України, але відповідачка ОСОБА_4 до цього переліку не входить.

В ч.3 п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відповідно до ст.. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених Законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у звязку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

В судовому порядку заповіт ОСОБА_5 на імя ОСОБА_4 недійсним не визнавався, а тому свідоцтво про право на спадщину за заповітом на імя відповідачки ( ст. 1301 ЦК України) не може бути визнано недійсним, якщо у судовому порядку не буде визнано недійсним заповіт.

Посилання позивача в позовній заяві та доводи представника позивача в судовому засіданні щодо нікчемності вказаного заповіту не ґрунтується на законі та не можуть бути прийняті до уваги.

При цьому суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст. 1257 ЦК України нікчемним є заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Вимоги щодо форми та посвідчення заповіту викладені в ст. ст. 1247-1248 ЦК України. При цьому ч.3 п.2 ст. 1248 цього Кодексу передбачено, що посвідчення заповіту нотаріусом має відбуватись при свідках лише якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт.

З заповіту ОСОБА_5 від 22.07.2011 року вбачається, що він був складений в письмовій формі та нотаріально посвідчений; до підписання прочитаний уголос заповідачем і власноручно підписаний ним ( а.с.30).

Згідно висновку посмертної судово-медичної експертизи №446 від 12.05.2015 року ( а.с.174-180) ОСОБА_5 станом на 22.07.2012 року не міг самостійно прочитати текст заповіту, а також не міг чітко чути поставлені йому питання.

Але суд не приймає вказаний висновок до уваги, оскільки ці висновки експертів не відповідають обставинам, встановленим в судовому засіданні та суперечить іншим доказам, які у суду не викликають сумніву, а також висновок експертизи ґрунтується на припущеннях. При цьому суд виходить з наступного.

В судовому засіданні жоден свідок не підтвердив ту обставину, що спадкодавець ОСОБА_5 мав такі вади зору та слуху, які б перешкоджали йому прочитати текст заповіту та сприйняти на слух його зміст або почути поставлені йому питання. Позивач також не заперечував проти того, що його батько не був повністю глухим та сліпим.

Будь-яка медична документація щодо погіршення зору та слуху ОСОБА_5 після проходження ним курсу лікування в 2007 році до дня його смерті, в тому числі і на момент складення заповіту ( липень 2011 року), в матеріалах справи відсутня. Більш того, записи в медичній карті амбулаторного хворого №248 університетської клініки ОДМУ свідчать про те, що після проходження курсу лікування (з 12.02.2007 року по 23.02.2007 року) по день смерті він не звертався за медичною допомогою з приводу погіршення зору та слуху або взагалі їх втрати.

З відео та фото матеріалів, досліджених в судовому засіданні вбачається, що в період, який був зафіксований на цих носіях інформації, з травня 2009 року по кінець травня 2011 року ОСОБА_5 в окулярах пише, самостійно пересувається, виконує домашню роботу, спілкується з членами своєї сімї.

Таким чином, суд приходить до висновку, що доводи позивача про те, що на момент підписання заповіту заповідач мав такі вади зору та слуху, які перешкоджали йому прочитати та почути зміст заповіту спростовуються сукупністю зібраних у справі доказів.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкування є перехід прав та обовязків від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або законом.

Згідно з положеннями ст. 1233, ч.2 ст. 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто.

Суд вважає, що заповіт ОСОБА_5 від 22.07.2011 року складений та посвідчений відповідно вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 3.03.2004 року, яка діяла на момент посвідчення заповіту, а тому підстав визнання заповіту нікчемним у розумінні ст.. 1257 ЦК України не має.

Враховуючи викладене, законних підстав для задоволення позову, суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст.203, 215, 1216-1217, ч.1 ст. 1223, ст. 1224, 1247-1248, ч.1 ст.1257, ст. 1301 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_3 в позові до ОСОБА_4, треті особи Пята Одеська державна нотаріальна контора, Біляївська районна державна нотаріальна контора Одеської області про визнання свідоцтв про право на спадщину за заповітом недійсними відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10 діб до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд.

Суддя : С.В. Крачкова