Справа №489/576/15-ц 06.07.2015 06.07.2015 06.07.2015
Провадження №22-ц/784/1539/15
Провадження №22-ц/784/1539/2015 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія 48 Доповідач апеляційної інстанції ОСОБА_2
Рішення

Іменем України

06 липня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Самчишиної Н.В., Галущенка О.І.,

з секретарем судового засідання Романенко Ю.О.,

за участю: позивача ОСОБА_3 та її представників ОСОБА_4 і

ОСОБА_5,

відповідача ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_7,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою через її представника ОСОБА_8, рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 травня 2015 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку квартири та автомобіля, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_3 предявила зазначений позов до ОСОБА_6, який обґрунтовувала наступним.

З січня 1997 року по травень 2014 року вона проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу з відповідачем та вела спільне господарство.

16 жовтня 2003 року після продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1, що належала їй на праві приватної власності та однокімнатної квартири, що належала на праві власності відповідачу, вони купили житловий будинок по провулку Пятому Прибузькому, №8 в місті Миколаєві, в якому і проживали разом.

Також, за час сумісного проживання вони придбали у липні 2003 року трикімнатну квартиру за №43, що знаходиться в місті Миколаєві по вулиці Молодогвардійська, будинок №53, а у 2007 році автомобіль марки OPEL модель ASTRA 1.4, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, оформивши право власності на вказане майно на імя відповідача.

Посилаючись на викладене та бажаючи захистити своє право на частку в спірному майні, позивач керуючись ст.74 СК України, просила позов задовольнити, встановити факт її та ОСОБА_6 проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу починаючи з січня 1997 року по травень 2014 року та визнати за нею право власності на ? частку вищезазначеної квартири та автомобіля.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_6 однією сімєю без реєстрації шлюбу на час придбання автомобіля марки OPEL модель ASTRA 1.4, реєстраційний номер НОМЕР_1, а саме станом на 25 вересня 2007 року.

В задоволенні вимог про визнання права власності на частку квартири та автомобіля відмовлено.

Не погодившись із оскаржуваним рішенням, ОСОБА_3 подала через свого представника ОСОБА_8, апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне дослідження обставин справи та невірну оцінку судом зібраних доказів, просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з січня 1997 року по травень 2014 року та визнання за нею права власності на Ѕ частку квартири №43, що знаходиться в місті Миколаєві по вулиці Молодогвардійська, будинок №53.

Рішення суду в частині відмови у визнанні права власності на ? частку автомобіля, сторонами не оскаржується, а тому відповідно до ст.303 ЦПК України колегією суддів в цій частині не переглядається, оскільки апеляційна інстанція обмежена доводами апеляційної скарги.

Перевіривши правильність рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи із таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та про відмову у визнанні права власності на частку квартири та транспортного засобу, суд першої інстанції виходив із того, що спірні правовідносини у справі щодо квартири виникли між сторонами до набрання чинності СК України, тобто - до 01 січня 2004 року, у звязку з чим, до них застосовуються положення Кодексу про шлюб та сімю України (далі - КпШС України). Ними ж, до 01 січня 2004 року не передбачено можливості визнання майна спільною сумісною власністю з підстав проживання чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу, як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю, а тому у цій частині позову слід відмовити. Разом з тим суд вважав, що вимоги в частині встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу станом на час придбання автомобіля є доведеними та підлягають частковому задоволенню. При цьому суд зазначав, що встановлення такого факту надасть можливість позивачу захистити її порушенні права щодо проданого відповідачем автомобіля.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, не в повній мірі погоджується з висновками суду виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи, для чого розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу ст.ст.10,59,60,213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог ст.ст.58 - 59, ч.3 ст.61,212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із ст.60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених ст.307 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених ст.ст.308-311 ЦПК України.

Зокрема, він повинен зясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення районного суду ухвалено не у повній відповідності з виписаним.

Так, в силу положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, набутою в порядку, визначеному законом.

Право приватної власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права.

За ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

При цьому, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації звязку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

В силу ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Спільне майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом, в тому числі і у звязку з його набуттям у шлюбі.

За загальним правилом, проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя (ч. 2 ст. 21 СК України).

У той же час, ст.74 СК України презюмує, що майно, набуте жінкою та чоловіком, що проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України, сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Вважається, що кожна річ, набута зазначеними особами за період їх проживання однією сімєю без шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності.

Оскільки чинним законодавством презюмується виникнення у жінки та чоловіка, що проживають однією сімєю без шлюбу між собою права спільної сумісної власності на майно, набуте за цей час, то, обовязок довести протилежне, покладається на особу, яка вважає майно своєю особистою власністю.

Разом з тим, вирішуючи дану категорію спорів, необхідно не тільки встановити факт проживання жінки та чоловіка однією сімєю без реєстрації шлюбу та набуття ними в цей час майна, а і визначитися у нормі, яка регулювала на той час відносини між названими особами.

Так, до 01 січня 2004 року діяв КпШС України, яким не було передбачено можливості визнання факту спільного проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу як підстави для визнання набутого ними майна їх спільною сумісною власністю.

Відповідно до розяснень, що містяться у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин щодо квартири), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сімєю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з ч.1 ст.17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила ст.ст.22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Згідно із ч.1ст.17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин щодо квартири, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою ст.112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону «Про власність», ст.22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п. 2 ст.17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності лише, якщо:

1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету);

2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення ч.1 ст.17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Зовсім по іншому врегульовано майнові права та обовязки жінки та чоловіка, що проживають однією сім'єю, чинним СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Відповідно ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Таким чином, для застосування названої статті необхідно:

●встановити факт проживання з 01 січня 2004 року жінки та чоловіка однією сімєю, які не перебувають у шлюбі між собою, або в іншому шлюбі;

●спірне набуте названими особами саме за цей час;

●письмовим договором між ними не встановлено, що набуте майно належить їм не на праві спільної сумісної власності.

Як вбачається з матеріалів справи та договору купівлі - продажу від 18 липня 2003 року, ОСОБА_6 на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 (протилежного суду не надано, а.с.22).

Звертаючись з позовом до відповідача про визнання права власності на ? частку обумовленої квартири, позивач посилалась на ст.74 СК України, положення якої до спірних правовідносин відносно квартири, не застосовуються.

В той же час, колегія суддів виходить з того, що не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання права власності на ? частку квартири, придбаної до 01 січня 2004 року, і на підставі ч.1 ст.17 Закону України «Про власність», оскільки без установлення факту створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету, такі вимоги задоволенню не підлягають.

В той же час, а ні в суді першої інстанції, а ні в суді апеляційної інстанції, позивач не довела свого внеску в набуття спірної квартири та не надала інших обєктивних доказів, які б достовірно свідчили про фактичні матеріальні прояви обставин, з якими закон повязує набуття права спільної власності на таке майно, відповідно до положень ч.1ст.17 Закону України «Про власність».

Враховуючи те, що ОСОБА_3 в шлюбі з ОСОБА_6 не перебувала, переконливих доказів, які підтверджували б факт вкладання сумісної праці чи сумісних коштів у придбання спірної частки квартири суду не надала, тому колегія суддів вважає, що підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання права власності на вказане вище майно немає, і у такій вимозі позивача слід відмовити.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги в цій частині немає.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду в частині встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, оскільки юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав особи (позивача), а оскільки останньому було відмовлено у задоволенні його вимог, то сам по собі факт, не породжує для нього ніяких юридичних наслідків.

Виходячи з того, що суд першої інстанції був іншої думки та частково задовольнив позовні вимоги, то даний висновок слід привести в дію рішенням апеляційної інстанції.

За таких обставин, рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 травня 2015 року в частині встановлення факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_6 однієї сімєю без реєстрації шлюбу на час придбання автомобіля марки OPEL модель ASTRA 1.4, реєстраційний номер НОМЕР_1, слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303,309,316, ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану через її представника ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 травня 2015 року в частині встановлення факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_6 однієї сімєю без реєстрації шлюбу на час придбання автомобіля марки OPEL модель ASTRA 1.4, реєстраційний номер НОМЕР_1, а саме станом на 25 вересня 2007 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: