АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА[1]

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особа: ОСОБА_3, Дарницький районний відділ Головного управління ДМС України в м. Києві про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 травня 2015 року,

встановила:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є власницею квартири АДРЕСА_1. Вказана квартира була придбана для її родини, в тому числі її доньки та онуки. Відповідач ОСОБА_2 вселився у вказану квартиру за її усним дозволом у жовтні 2007 року, а 29.01.2008 року був в ній зареєстрований. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 грудня 2013 року шлюб між її донькою ОСОБА_3 та відповідачем розірвано. Своєю поведінкою відповідач створив неможливі умови проживання для її доньки та онуки, постійно вчиняє сварки, знущається та глузує над її донькою. Усні звернення про добровільне виселення з квартири відповідач ігнорує, а заходи профілактичного впливу, вжиті Дарницьким РУГУ МВС України в м. Києві, жодних результатів не дали. Оскільки на даний час вона має намір вселитись у вказану квартиру разом зі своїм чоловіком для подальшого проживання в ній, врегулювати питання добровільного виселення відповідача з квартири мирним шляхом не вдалося, у відповідності до вимог статей 319, 383, 391 ЦК України просила позбавити ОСОБА_2 права користування квартирою АДРЕСА_1 та виселити його з вказаної квартири.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представникОСОБА_1- ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Свої доводи мотивує тим, що суд першої інстанції, в порушення вимог статей 16, 319, 321, 391 ЦК України, застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, що не були підставою та /або способом захисту порушеного права позивача. Крім того, статті 64, 116, 156, 157 ЖК Української РСР не поширюються на правовідносини, що склалися між сторонами, з підстав наведених у позовній заяві та встановлених в ході судового розгляду справи. Відмова відповідача у добровільному виселенні з квартири позивача і є чиненням перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні приватною власністю.

В порушення вимог статей 58, 60, 61, 179, 213, 214 ЦПК України, суд першої інстанції без достатньої правової підстави вважає, що позивач зобов'язана доказувати обставини, визнані сторонами у справі, щодо яких не існує спору між позивачем та відповідачем та яка не стосується предмету доказування.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 та третя особа ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали з наведених в ній підстав.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12 жовтня 2007 року (а.с.6).

За згодою власника ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 разом з дружиною та донькою вселився в спірну квартиру в жовтні 2007 року, а з 29.01.2008 р. був в ній зареєстрований.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про позбавлення відповідача права користування вказаною квартирою та виселення з неї, суд першої інстанції виходив з положень статей 9, 156, 157 ЖК Української РСР, а також відсутності підстав для виселення, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСРдо членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут). Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Оскільки відповідач вселився у спірну квартиру з дозволу саме позивача, фактично користується нею на підставі сервітуту, встановленого в силу закону, в установленому порядку сервітут не припинений та зважаючи на те, що припинення сімейних відносин з власником не позбавляє його права користуватись займаним житлом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права є необґрунтованими.

Так, відповідно до статей 9,156, 157 ЖК Української РСР сам факт припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів його сім'ї власник квартири має відповідно до ст.157 ЖК Української РСР, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Передбачені статтями 9,156, 157 ЖК Української РСР обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власників не є порушенням права власності. Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України, ст.319, частин 1,2 ст.321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК Української РСР. Такий висновок зроблений Верховним Судом України у справі №6-24089 св06 (ухвала від 31 січня 2007 р.).

Суд першої інстанції, вірно встановивши обставини справи, які мають істотне значення для вирішення справи, та застосувавши положення закону, який поширюється на правовідносини сторін, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Судом дано належну оцінку доводам позивача щодо обставин чинення відповідачем перешкод у користуванні власним житловим приміщенням, перевірено усі доводи сторін та докази, на які вони посилались, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Помилкове посилання в рішенні суду на те, що визнання сторонами факту розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є беззаперечним та належним доказом на підтвердження вказаної обставини, не призвело до неправильного вирішення спору.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/9593/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Дубас В.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.