Провадження № 22-ц/779/732/2015
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 26 січня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 26 січня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

На рішення суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на його незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи. Вважає, що суд прийшов до помилкового висновку про визначення розміру аліментів на утримання дочки згідно судового рішення від 05.07.2013 року з дотриманням вимог ст.ст. 182,184 СК України. При цьому не враховано, що при визначенні розміру аліментів у розмірі 600,00 грн. сторонами не було надано доказів їх матеріального становища та стану здоров'я, а прийнято до уваги лише те, що він є працездатною особою і спроможний сплачувати аліменти в такому розмірі.

Відмовляючи в задоволенні його вимог суд не дав належної оцінки довідці №243 від 24.11.2014 року щодо його стану здоров'я. Водночас цією довідкою підтверджується наявність в нього тяжкої хвороби - хронічного гепатиту С з помірною активністю в стадії інтеграції вірусу, з приводу чого він знаходився на лікуванні. А тому безпідставно прийшов до висновку про відсутність належних доказів неспроможності сплачувати аліменти у визначеному раніше судом розмірі. Не враховано судом також і тієї обставини, що він не має на праві власності ніякого майна та будь-яких доходів, проживає в будинку матері та внаслідок погіршення стану здоров'я знаходиться на її утриманні. Крім того, доказом погіршення його стану здоров'я є і виписка з історії хвороби від 23.01.2015 року, яка у зв'язку із отриманням поштою не була подана в суд першої інстанції.

Посилаючись на зазначені обставини просив рішення суду скасувати, ухваливши нове рішення про задоволення позову.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_3 доводів скарги не визнала посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що позивач не представив належних доказів неспроможності сплачувати аліменти у визначеному раніше судом розмірі. Водночас подані ним докази: довідка Богородчанської центральної районної лікарні від 12.09.2014 року, довідка серія МСЕ №236174 та довідка Богородчанського житлово-експлуатаційного підприємства від 27.12.2013 року не дають підстав вважати доведеними зміну матеріального становища та погіршення стану здоров'я позивача.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Судом правильно встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка, після розірвання шлюбу між ними, проживає з матір'ю та знаходиться на її вихованні.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Богородчанського районного суду від 05.07.2013 року з позивача на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_5 в розмірі 600,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. При цьому як видно зі змісту рішення визначаючи розмір аліментів суд врахував, що сторонами не надано доказів про їх матеріальне становище та стан здоров'я. Проте, ОСОБА_2 є працездатною особою і спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини (а.с.5-7).

Частиною першою статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне положення міститься також в роз'ясненнях Верховного Суду України, даних в п. 23 Постанови Пленуму від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», згідно якого розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Разом з тим, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Обґрунтовуючи свої вимоги щодо зменшення розміру аліментів позивач посилався на те, що після ухвалення рішення про стягнення аліментів змінилося його матеріальне становище та погіршився стан здоров'я. Зокрема, йому діагностовано хронічний гепатит С в стані інтеграції з помірною активністю, у зв'язку із чим він не може фізично працювати.

Як вбачається із долученої ним до позовної заяви довідки Богородчанської центральної районної лікарні № 188 від 11.09.2014 року ОСОБА_2 знаходиться на «Д» спостереженні в інфекціоніста з приводу хронічного гепатиту С в стадії інтеграції вірусу, потребує додаткового обстеження та лікування. Відповідно довідкою № 243 від 18.11.2014 року цього медичного закладу також підтверджено, що позивач з 20.11.2014 року знаходиться на лікуванні в інфекційному відділенні (а.с.11, 38).

Ця обставина також стверджується і випискою з епікризу хворого ОСОБА_2, з якої встановлено, що він перебував на лікуванні з приводу вищезазначеної хвороби до 03.12.2014 року (а.с.52).

Водночас, зазначені письмові докази не містять будь-яких застережень щодо заборони фізичної чи іншої праці позивача.

Відтак, колегія суддів вважає, що вищезазначені обставини не містять об'єктивних даних щодо значного погіршення матеріального становища позивача в зв'язку з погіршенням стану його здоров'я, що може бути підставою для задоволення його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Одночасно не заслуговують на увагу доводи апелянта щодо його перебування на утриманні матері, оскільки такі є голослівними та будь-якими належними доказами не підтверджені.

З врахуванням наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено в судовому порядку наявності підстав, визначених статтею 192 СК України, для зміни раніше встановленого розміру аліментів. А тому суд першої інстанції прийшов до правильного переконання про відмову в задоволенні позовних ОСОБА_2

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Івано-Франківського міського суду від 26 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

О.В. Пнівчук