Справа №490/1041/15-ц 05.08.2015 05.08.2015 05.08.2015
Провадження № 22-ц/784/1981/15 Суддя першої інстанції: Гуденко О.А.
Категорія 5 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 серпня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої - Крамаренко Т.В.,

суддів - Буренкової К.О., Кутової Т.З.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю: представника позивачки - ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третьої особи - Центральний районний відділ Державної міграційної служби України в м. Миколаєві про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку, -

в с т а н о в и л а:

В лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Позивачка зазначала, що 20 серпня 2013 року вона придбала на прилюдних торгах квартиру АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_4 та зареєструвала право власності на квартиру.

Оскільки в квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які в добровільному порядку виселятися відмовляються, позивачка просила суд усунути перешкоди у користуванні квартирою, виселивши відповідачів з квартири та зобов'язати Центральний районний відділ Державної міграційної служби України в м. Миколаєві зняти їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на невідповідність рішення нормам процесуального та матеріального права, а також фактичним обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В запереченях на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4, просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається та таке встановлено судом, що 29 травня 2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №073/2008 за умовами якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 32 000 доларів США.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 29 травня 2008 року між банком та ОСОБА_4 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки, предметом якого є дві кімнати у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.48-48).

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2010 року з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 стягнуто на користь Банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 280 421,95 грн. та судові витрати.

В порядку виконання вказаного рішення суду, 28 липня 2011 року було проведено опис та арешт майна боржника - двох кімнат у квартирі АДРЕСА_1 та передано на реалізацію.

3 липня 2013 року відбулися прилюдні торги з реалізації належної ОСОБА_4 квартири, переможцем яких визнано ОСОБА_3

19 серпня 2013 року державним виконавцем Центрального відділу ДВС було складено акт про реалізацію предмета іпотеки (а.с.62).

20 серпня 2013 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Міхняєвою А.А. ОСОБА_3 було видане свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (а.с.4).

В цей же день за ОСОБА_3 зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру речовизх прав на нерухоме майно (а.с.5).

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 9 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 2 червня 2015 року в задоволені позову ОСОБА_4 до Центрального відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції, ТОВ «Укрспецторг Групп», за участю третіх осіб - ПАТ «ВТБ Банк», приватного нотаріуса міського нотаріального округу Міхнєвої А.А., ОСОБА_3 про визання недійсними прилюдних торгів, визання недійсним протоколу та акту про проведення прилюдних торгів, визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів та скасування права вланості відмовлено (а.с. 36, 81-86).

Згідно довідки ТОВ «Центральний - 1» від 18 червня 2015 року у спірній квартирі з 8 грудня 2009 року зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_5, на теперішній час власником особового рахунку є ОСОБА_3 (а.с.73).

Відмовляючи у задовленні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою недотриманні вимоги, передбачені ст. 109 ЖК України, та враховував положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

За змістом ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України).

За положеннями ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 386 ЦК УКраїни власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Таким чином, проживання у квартирі колишнього власника ОСОБА_4 та його дружини ОСОБА_5 перешкоджає позивачці, яка є власницею даної квартири на теперішній час в повній мірі реалізовувати своє право власності, зокрема, щодо володіння та розпорядження нею.

Отже, з урахуванням викладеного наявні підстави для усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів з вказаної квартири, а тому вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Разом з тим відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно з ч. 3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

З результатів аналізу положень ст. 109 ЖК України та ст. 40 закону України «Про іпотеку», слід дійти висновку, що всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги у тому разі, якщо іпотекодержатель прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. За таких обставин, якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Вимоги закону про направлення мешканцям письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення не стосується виселення мешканців на підставі рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки з одночасним виселенням мешканців, а стосується позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки.

На вказане суд першої інстанції належної уваги не звернув та дійшов невірного висновку про те, що відповідачі не підлягають виселенню зі спірної квартири, оскільки відсутні докази, що останнім за 30 днів були належним чином вручені повідомлення про звільнення з квартири.

Посилання суду на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набув чинності 7 червня 2014 року є помилковим, оскільки стосується виконання рішень суду про зверення стягнення на предмет іпотеки та не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод інтересів кредиторів.

Щодо позовних вимог про зняття відповідачів з реєстрації за вказаною адресою, то вони не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла.

Відповідно до ст. 7 вищевказаного Закону, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, для зняття осіб з реєстраційного обліку відповідному органу достатньо рішення суду про визнання особи такою, що втратила права користування житлом чи виселення, що набрало законної сили, та є підставою для його виконання шляхом зняття з реєстрації такої особи, а тому вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку є передчасними.

За таких обставин, позов в частині усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 підлягає задоволенню, а в частині вимог про зняття з реєстрації підлягає відмові.

Таким чином, рішення суду на підставі п.4 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задовлення позовних вимог.

На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 365,40 грн. з кожного по 182,70 грн.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення першкод в користування шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку задовольнити частково.

Усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про зняття з реєстраційного обліку - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 365,40 грн. по 182,70 грн. з кожного.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча:

Судді: