Справа № 466/5369/14 Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О.І.
Провадження № 22-ц/783/2033/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2015 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Шашкіної С.А.,

при секретарі: Бадівській О.О.,

за участю: представника апелянта(позивача) - Бігун З.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк" на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк" до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки

в с т а н о в и л а:

В липні 2014р. ПАТ "ВіЕс Банк" звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та просив закріпити права управителя щодо вільного доступу представників управителя до майна(укладення необхідних договорів і ін.).

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 23 вересня 2008 року між Публічним акціонерним товариством "ВіЕс Банк" (правонаступник ВАТ «Фольксбанк») та гр. ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір № KF52442 з додатками, згідно якого позивачем було надано відповідачу кредит в розмірі 60000,00 доларів США (шістдесят тисяч доларів США 00 центів), з кінцевим строком погашення не пізніше 23.09.2031 року (пункт 1.1, 1.2, 1.3 Кредитного договору), під 12,5% річних. Відповідач ОСОБА_3 своїх договірних зобов'язань не виконав, а саме заборгував Банку кошти у загальній сумі 58 509,07 доларів США (п'ятдесять вісім тисяч п'ятсот дев'ять дол. США 7 центів), що в еквіваленті становить 681301,54 гривень (шістсот вісімдесят одна тисяча триста одна гривня 54 копійки), (по курсу НБУ станом на 24.07.2014р, становить: 1$ = 11,644375 грн. з яких: 55330,83 доларів США, що еквівалентно 644 292,93 грн. - заборгованість по кредиту; 3056,87 дол. США, що еквівалентно - 35595,34грн. - заборгованість по відсотках. Згідно п, 6.1 та 6.2 Кредитного договору за несвоєчасне (неналежне) повернення кредиту або його частини, процентів за користування кредитом Позичальник сплачує Банку пеню розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за як сплачується пеня, обрахованої від суми боргу за кожен день прострочення виконання. Крім того, з метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором № KF52442 від 23.09.2008 року між Банком та ОСОБА_3 укладено Іпотечний договір від 23 вересня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міської нотаріального округу Новосад О.П. та зареєстрований в реєстрі за № 5058, згідно якого Відповідач надав в заставу Позивачу нерухоме майно разом з усіма його при належностями, а саме: квартиру АДРЕСА_1. Квартира складається двох житлових кімнат, житловою площею 27,9 кв.м. та кухні. Загальна площа квартир становить 50,5 кв.м.

Відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання та станом на 24.07.2014 р. заборгованість з врахуванням нарахованих штрафних санкцій складає 58509,07 дол.США, що еквівалентно 681 301,54 гривень.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2014 року у позові Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовлено.

Рішення суду оскаржило ПАТ «ВіЕс Банк» (правонаступника ПАТ «Фольксбанк»).

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що не рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Судом першої інстанції не встановлено чи є у власності у відповідача інше майно, а відповідачем в свою чергу не було наведено суду жодних підтверджень чи заперечень, що у нього це єдине житло і використовується як місце постійного проживання. Крім того, Банк наголошував суду, що відповідач зареєстрований за іншою адресою, згідно паспортних даних, а відтак має де проживати. Вважає, що квартира, яка перебуває в іпотеці Банку не є єдиним його житлом, а відтак дана іпотека не відповідає вимогам Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Враховуючи вищевикладене, просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк" до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити повністю.

В судове засідання відповідач не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, що дає апеляційному суду право, у відповідності до вимог ч.2 ст.305 Цивільного процесуального кодексу (далі-ЦПК) України, розглянути справу у його відсутності. На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, а рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 24 грудня 2014 року скасуванню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає даним вимогам закону.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, керуючись вимогами Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті» від 03.06.2014р. виходив з того, що позивач безпідставно звернувся в суд про звернення стягнення на предмет іпотеки, однак може звернутись в суд із позовом про стягнення заборгованості за договором.

Проте, повністю погодитись з такими висновками суду, колегія суддів не може з таких підстав.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 23 вересня 2008 року між Публічним акціонерним товариством "ВіЕс Банк" (правонаступник ВАТ «Фольксбанк») та гр. ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір № KF52442 з додатками, згідно якого позивачем було надано відповідачу кредит в розмірі 60000,00 доларів США (шістдесят тисяч доларів США 00 центів), з кінцевим строком погашення не пізніше 23.09.2031 року (пункт 1.1, 1.2, 1.3 Кредитного договору), під 12,5% річних.(а.с.8-16)

29 серпня 2011р. між ПАТ «ФольксБанк» правонаступником якого є ПАТ «ВіесБанк» та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду №3 до кредитного договору №KF52442 від 23 вересня 2008р., згідно умов якої змінився термін сплати частин кредиту(а.с.17)

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідач ОСОБА_3 своїх договірних зобов'язань не виконав, а саме заборгував Банку кошти у загальній сумі 58 509,07 доларів США (п'ятдесять вісім тисяч п'ятсот дев'ять дол. США 7 центів), що в еквіваленті становить 681301,54 гривень (шістсот вісімдесят одна тисяча триста одна гривня 54 копійки), (по курсу НБУ станом на 24.07.2014р, становить: 1$ = 11,644375 грн. з яких: 55330,83 доларів США, що еквівалентно 644 292,93 грн. - заборгованість по кредиту; 3056,87 дол. США, що еквівалентно - 35595,34грн. - заборгованість по відсотках.

Крім того, з метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором № KF52442 від 23.09.2008 року між Банком та ОСОБА_3 укладено Іпотечний договір від 23 вересня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міської нотаріального округу Новосад О.П. та зареєстрований в реєстрі за № 5058, згідно якого Відповідач надав в заставу Позивачу нерухоме майно разом з усіма його при належностями, а саме: квартиру АДРЕСА_1. Квартира складається двох житлових кімнат, житловою площею 27,9 кв.м. та кухні. Загальна площа квартир становить 50,5 кв.м.(а.с.18-21)

Згідно п.6.1,п.6.2,6.5,6.6 Іпотечного договору право звернення стягнення на предмет іпотеки виникає у іпотекодержателя з наступних підстав: а) у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем-Боржником основного зобов'язання; б) у разі порушення Іпотекодавцем обов'язків (умов) встановлених іпотечним договором. За рахунок предмета іпотеки Іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами кредитного договору. Звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснювати на підставі рішення суду, виконавчого напису та договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Реалізація предмету іпотеки може здійснюватись шляхом продажу Предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі згідно договору купівлі - продажу на підставі рішення суду.

Згідно ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 572 ЦК України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником(заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом(право застави).

Частиною першою ст.575 ЦК України визначено, що одним із видів застави є іпотека, тобто застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Більш детально відносини по іпотеці регулюються Законом України "Про іпотеку".

Згідно ст.1 даного Закону іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів судом визначені ст.16 ЦК України. Крім перелічених у ч.2 цієї статті способів захисту, також зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів по договору іпотеки в судовому порядку визначений Законом України "Про іпотеку".

У частині 1 ст.1 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч.1 ст.12, ч.1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду повинен бути зазначений і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленої ч.1 ст.38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві.

Однак, судом не враховано вищезгаданих вимог Закону.

Оскільки ОСОБА_3 не виконував своїх зобов'язань за кредитним договором, то у ПАТ "Віес Банк» виникло право на захист своїх порушених прав і способом захисту таких щодо відповідача ОСОБА_3 він обрав - звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, згідно з п.1 ст.1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не може бути примусово стягнуте (відчужене баз згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України "Про заставу" та /або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України ( позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що вони використовуються як місце постійного проживання, загальна площа якого не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

На думку колегії суддів, доводи апелянта про те, що спірний предмет іпотеки не підпадає під дію положень Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", а відтак у суду були відсутні підстави для застосування вказаного Закону, є безпідставні, оскільки жодних доказів в підтвердження вказаного представником апелянта не надано.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочення виконання зобов'язань, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акту, яким є вищезгаданий Закон, а отже, мораторій не звільняє від виконання зобов'язання.

Встановлений Законом №1304-VII мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитними договорами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", набрав чинності 7 червня 2014 року, був чинним на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення суду, а відтак підлягав до застосування судом першої інстанції.

Відтак, прийняття Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" №1304-VII не може бути підставою для відмови у задоволенні позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому позовні вимоги ПАТ "Віес Банк" підлягають задоволенню, однак рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії даного Закону.

Як вбачається із позовної заяви, позивач з посиланням на ст.34 Закону України «Про іпотеку», просив закріпити за ним права управителя.

Згідно зі ст. 34 Закону України "Про іпотеку" після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначення предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду.

Статтею 39 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається заходи щодо забезпечення збереження предмету іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні.

Таким чином, передача майна в управління не є безумовною в разі звернення стягнення на предмет іпотеки. Підставою передачі іпотечного майна в управління законодавець визначив, як наявність мети отримання продукції, плодів та доходів, так і необхідність в забезпеченні належного господарського використання іпотечного майна відповідно до його цільового призначення та з зазначенням умов управління відповідно до вимог Закону.

Зважаючи на те, що позивач ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі не обґрунтував належними доказами вимогу щодо передачі йому предмета іпотеки в управління, не зазначив умов, на яких може бути передане йому вказане майно, а лише послався на положення ст. 34 Закону України "Про іпотеку", то колегія суддів приходить до висновку, що про те, що вказана вимога не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в законні силі перебувати не може, воно підлягає скасуванню на підставі п.п.1,3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст. ст. 309, 313, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк" - задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2014 року - скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк" до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки - задовольнити частково.

Звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу майна Публічним акціонерним товариством «ВіЕс Банк» (79000, м. Львів,вул. Грабовського, 11, рах. № 0 в ЛТУ НБУ м. Львова, МФО 325213, ) від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі - продажу за ціною визначеною уповноваженим експертом оцінювачем на день проведення продажу.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВіЕс БАНК» сплачений судовий збір за подання позовної заяви у сумі 3775,80 гривень та за подання апеляційної скарги в розмірі 1827, 00 грн.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредиту в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене до суду касаційної інстанції - Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справа шляхом подання касаційної скарги протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням Апеляційного суду.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: М.Я.Богонюк

С.А.Шашкіна