У Х В А Л А

іменем україни

16 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Континент», товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційного підприємства «УМК», треті особи: управління Держземагенства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області, реєстраційна служба Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, приватний нотаріус Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Лариса Леонідівна, про визнання державних актів недійсними та витребування земельних ділянок за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційного підприємства «УМК» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_4. звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що її батькам: ОСОБА_5 та ОСОБА_6, належали земельні ділянки площею по 3,130 га, зокрема земельні паї № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, розташовані на території Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Після смерті ОСОБА_5 його земельний пай № НОМЕР_1 успадкувала її мати, ОСОБА_6, яка отримала свідоцтва про право власності на вказані земельні ділянки.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Левлекс» від 25 вересня 2006 року її право власності на зазначені земельні ділянки незаконно припинено та визнано таке право за товариством з обмеженою відповідальністю «Континент» (далі - ТОВ «Континент»). Проте рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2011 року зазначене рішення третейського суду скасовано.

14 січня 2009 року, до скасування рішення третейського суду, ТОВ «Континент» уклало із товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційним підприємством «УМК» (далі - ТОВ ВКП «УМК») договори міни зазначених вище земельних ділянок. У подальшому, 21 квітня 2009 року, вони були поділені на вісім окремих земельних ділянок і товариству видано відповідні державні акти на право власності на земельні ділянки.

Посилаючись на те, що рішення третейського суду, на підставі якого було укладено договір міни, скасовано, позивачка, з урахуванням уточнень позовних вимог, просила визнати державні акти про право власності на вказані земельні ділянки недійсними, витребувати у ТОВ ВКП «УМК» ці земельні ділянки та визнати за нею право власності на них.

Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_4. відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2014 року рішення районного суду скасовано. Позов ОСОБА_4. задоволено. Поновлено ОСОБА_4. строк позовної давності для звернення до суду з позовом. Визнано державні акти на право власності на земельні ділянки, розташовані на території Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, видані ТОВ ВКП «УМК» на підставі договорів міни від 14 січня 2009 року земельних ділянок, укладених між ТОВ «Континент» та ТОВ ВКП «УМК». Витребувано у ТОВ ВКП «УМК» зазначені земельні ділянки, площею 3,1252 га та площею 3,1256 га. Розподілено судові витрати.

У касаційні скарзі ТОВ ВКП «УМК» просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що власником земельних ділянок, ОСОБА_6, та ТОВ «Континент» була досягнута домовленість про їх продаж, а рішенням третейського суду вони юридично оформили договір купівлі-продажу, тому права позивача не порушені.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що спірні земельні ділянки вибули з володіння ОСОБА_6 не з її волі і на час укладення договорів міни ТОВ «Континент» фактично не було їх власником, тому не мало права відчужувати їх ТОВ ВКП «УМК».

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6, належали земельні ділянки площею по 3,130 га, зокрема земельні паї № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, розташовані на території Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області.

Після смерті ОСОБА_5 його земельний пай № НОМЕР_1 успадкувала ОСОБА_6, яка отримала свідоцтва про право власності на обидві земельні ділянки.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Левлекс» від 25 вересня 2006 року її право власності на зазначені земельні ділянки припинено та визнано таке право за ТОВ «Континент». Проте рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2011 року зазначене рішення третейського суду скасовано.

14 січня 2009 року, до скасування рішення третейського суду, ТОВ «Континент» уклало із ТОВ ВКП «УМК» договори міни зазначених вище земельних ділянок. В подальшому, 21 квітня 2009 року вони були поділені на вісім окремих земельних ділянок і ТОВ ВКП «УМК» отримало акти на право власності на ці земельні ділянки.

Пред'являючи позов, ОСОБА_4., яка є єдиним спадкоємцем ОСОБА_6, посилалась на те, що рішення третейського суду, на підставі якого було укладено договори міни, скасовано.

Задовольняючи позов, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України належним чином не перевірив посилань ТОВ ВКП «УМК» про те, що справа між тими ж сторонами про визнання державних актів про право власності на земельні ділянки недійсними вже розглянута і апеляційним судом Дніпропетровської області 04 жовтня 2013 року ухвалено рішення, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 13 січня 2014 року, про відмову ОСОБА_4. у позові.

Згідно з ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував того, що державні акти на право власності на земельні ділянки видані на підставі договорів міни, укладених між ТОВ «Континент» та ТОВ ВКП «УМК», які не скасовані, тому визнання цих актів недійсними є передчасним. При цьому, в силу ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 338 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У п. 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі.

Апеляційний суд, визнаючи державні акти про право власності на земельні ділянки недійсними, у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не перевірив посилань відповідача на те, що ОСОБА_6 уповноважила ОСОБА_7 на продаж спірних земельних ділянок, а у подальшому написала розписку про отримання оплати за їх відчуження у розмірі 206 800 грн., а, отже, дійшов передчасного висновку про те, що земельні ділянки вибули з володіння ОСОБА_6 не з її волі.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на яві вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Це стосується й доведення обставин пропуску строку позовної давності.

ТОВ ВКП «УМК» звернулося до суду першої інстанції із заявою про застосування наслідків спливу строку позовної давності, що відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України може бути підставою для відмови у позові.

Поновлюючи строк позовної давності, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не навів належних та допустимих доказів наявності поважних причин пропуску цього строку позивачкою.

Отже, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційного підприємства «УМК» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська