Єдиний унікальний номер 240/82/15-ц Номер провадження 22-ц/775/206/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 липня 2015 року

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді: Космачевської Т.В.,

суддів: Будулуци М.С., Новікової Г.В.,

при секретарі: Баранові В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Артемівську Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 27 квітня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача

про стягнення аліментів на утримання дружини, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 2011 року по 2014 року вона знаходилася в фактичних шлюбних відносинах з відповідачем. Від даного шлюбу народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після припинення відносин відповідач добровільно допомогу на утримання

сімї не надає, син проживає з нею. Тому вважає, що має право на стягнення з відповідача аліментів на утримання дружини згідно ст. 84 СК України, розмір яких просила суд визначити в сумі 500 грн. щомісячно.

Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 27 квітня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини задоволено у повному обсязі.

З вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм процесуального та матеріального права. Зокрема зазначає, що згідно ст. 84 СК України аліменти можуть стягуватися лише за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Оскільки він з обєктивних причин ніде не працює, то в нього відсутня можливість сплачувати зазначені аліменти. Крім того, зазначив, що вони не перебували у шлюбі, тому позивач не має статусу дружини. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать отримані ними телефонограми.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим слухати справу за відсутністю сторін.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4).

Відповідно довідки Олександрівського ЖКП №59 від 04.02.2015 року малолітня дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешкає разом з матірю ОСОБА_2 за адресою: пмт. Олександрівка Олександрівського району Донецької області, вул. Донецька, б. 8, кв. 20 (а.с. 5).

З довідки Краматорської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» від 2 лютого 2015 року вбачається, що позивач з 7 листопада 2013 року по 3 вересня 2016 року знаходиться у відпустці по уходу за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с. 6-7).

З наданої відповідачем ОСОБА_1 копії трудової книги вбачається, що він з 2 червня 2014 року не працює (а.с. 62).

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з ОСОБА_1 аліменти на утримання дружини у твердій грошовій сумі в розмірі 500,00 (пятсот) грн., суд першої інстанції виходив з того, що дружина має право на утримання.

Проте з таким висновком суду погодитись неможливо, оскільки він не відповідає нормам матеріального, процесуального права та фактичним обставинам справи.

Згідно частини 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Частиною 4 ст. 84 СК України передбачено, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

З аналізу даної норми слідує, що наявність у чоловіка можливості сплачувати такі аліменти є обов'язковою умовою для їх стягнення.

В матеріалах справи відсутні відомості про наявність у відповідача якоїсь роботи, а посилання позивачки на те, що відповідач має доходи, хоча офіційно не працює, не підтверджено жодними доказами.

Виходячи з вищенаведеного вбачається, що відповідач не в змозі надавати матеріальну допомогу на утримання дружини.

Відсутність такої обов'язкової умови як можливість надавати матеріальну допомогу дружині є підставою для відмови в стягнення аліментів згідно ст. 84 СК України.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції про стягнення аліментів на утримання дружини, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 27 квітня 2015 року скасувати.

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: