У х в а л а

іменем україни

24 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Парінової І.К.,Маляренка А.В.,Ступак О.В.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: перша Рожнятівська державна нотаріальна контора, друга Рожнятівська державна нотаріальна контора, Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, про визнання недійсною реєстрації права власності на нерухоме майно, про визнання права власності на будинковолодіння та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю та придбання житлового будинку внаслідок спільної праці, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що після смерті їх батька -ОСОБА_7 у 1994 році відкрилася спадщина на майно, зокрема, на будинок у якому він проживав по АДРЕСА_1. У встановлений законом строк вони подали заяви про прийняття спадщини, однак через віддаленість свого постійного місця проживання свідоцтва про право на спадщину не отримали. З метою оформлення свідоцтв вони звернулись до Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентаризації (далі - Івано-Франківське ОБТІ) для оформлення технічного паспорту на вказаний будинок, оскільки батько за життя не оформив на нього право власності. Під час вчинення таких дій їм стало відомо, що власником спірного будинку є ОСОБА_9, яка у серпні 2005 року без їх відома оформила свідоцтво на право власності, а після смерті останньої власником спірного домоволодіння стала ОСОБА_6 на підставі заповіту. Посилаючись на викладене, позивачі просили визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27 травня 2011 року, видане на ім'я ОСОБА_6 та реєстрацію права власності за нею на вказане нерухоме майно.

У травні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, у якому зазначила, що спірний будинок був придбаний за рахунок коштів її тітки - ОСОБА_10, яка проживала однією сім'єю з батьком первісних позивачів. ОСОБА_6 також вказала, що позивачі з 2006 року знали про оформлення її тіткою права власності на спірне будинковолодіння і жодних претензій з цього приводу не пред'являли. Посилаючись на викладене, просила суд встановити факт спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_9 та ОСОБА_7 з 1975 року по 14 березня 1994 року та факт спільного придбання ними 19 травня 1989 року у ОСОБА_10 житлового будинку по АДРЕСА_1.

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2014 року позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано частково недійсними свідоцтво про право на спадщину за законом на домоволодіння по АДРЕСА_1 від 08 серпня 2005 року, видане на ім'я ОСОБА_9 та реєстрацію права власності на дане нерухоме майно. Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності за кожною по 1/3 частці спадкового майна. Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_9 та ОСОБА_7 з 1975 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 В іншій частині вимог зустрічного позову відмовлено.

Додатковим рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 13 січня 2015 року визнано частково недійсними свідоцтво про право на спадщину за заповітом на домоволодіння по АДРЕСА_1, видане 27 травня 2011 року на ім'я ОСОБА_6, а також реєстрацію права власності на дане нерухоме майно за ОСОБА_6

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 березня 2015 року рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2014 року та додаткове рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 13 січня 2015 року скасовано. Ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Визнано частково недійсним (щодо 2/3 частин) свідоцтво про право на спадщину за законом на домоволодіння по АДРЕСА_1, видане ОСОБА_9 08 серпня 2005 року Першою рожнятівською державною нотаріальною конторою та зареєстроване в реєстрі за № Д-390, та недійсною реєстрацію права власності на це будинковолодіння, проведену Івано-Франківським ОБТІ 12 жовтня 2005 року: номер запису 2338 в книзі № 10: номер витягу 8618555, реєстраційний номер 11059636. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на домоволодіння по АДРЕСА_1, видане ОСОБА_6 27 травня 2011 року Другою рожнятівською державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі за № 775 та недійсною реєстрацію права власності на зазначене домоволодіння, проведену Івано-Франківським ОБТІ 14 червня 2011 року: номер запису 2338 в книзі № 10, номер витягу 30291887, реєстраційний номер 11059636. Визнано за ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право власності по 1/3 частці за кожною на будинок по АДРЕСА_1. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду й направити справу на новий розгляд, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення первісного позову, виходячи з того, що при видачі нотаріальними конторами свідоцтв про право на спадщину на спірний будинок спочатку ОСОБА_13, а після її смерті - ОСОБА_6 було порушено права ОСОБА_4 та ОСОБА_5, у кожної з яких виникло право на спадщину на 1/3 частки згаданого будинку. відповідно й виконані реєстраційним органом на їх підставі реєстраційні записи про право власності підлягають скасуванню із внесенням нових відомостей про власників названого вище будинку.

Відмовляючи в позові ОСОБА_6, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що факт спільного проживання однією сім'єю підлягає встановленню лише за наявності позовної вимоги майнового характеру, проте ОСОБА_6 вимоги про встановлення її права власності у судовому порядку не заявляла.

Наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів, викладених в оскаржуваному рішенні, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції та висновків апеляційного суду не спростовують.

Оскільки зі змісту касаційної скарги не вбачається неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

І.К. ПаріноваА.В. Маляренко Ступак О.В.