Справа № 209/1859/15-ц
Провадження № 2/209/1076/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2015 року Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Решетник Т.О.,

за участю секретаря Погрібної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпродзержинську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції, Управління Державного казначейства м. Дніпродзержинська про відшкодування завданої шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, в якому просить: стягнути з Дніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції на свою користь 20236,14 грн. матеріальної шкоди; стягнути з Дніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції на свою користь 10000 грн. в рахунок компенсації завданої моральної шкоди.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 (з урахуванням заяви-клопотання про доповнення до позовної заяви у цивільній справі № 209/1859/1076/15-ц /а.с.37-48/) зазначив, що він постійно проживає зі своєю сім'єю в м. Сантана (о. Мадейра) Республіка Португалія. Його сім'я складається з нього, дружини та двох малолітніх дітей - дитини-інваліда ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. 16.11.2014 року він разом зі своїм малолітнім сином ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 повертався з України в Португалію (о.Мадейра) маршрутом Тернопіль-Варшава-Лісабон-Фуншал. З Терпополя добиралися на автобусі і повинні були бути в Варшаві 17.11.2014 року, так як на цю дату в них були завчасно придбані авіаквитки на маршрут Варшава-Лісабон-Фуншал, вартістю 848,00 Євро. Але при перетині українського кордону на прикордонному пункті українсько-польського кордону 16.11.2014 року він вперше дізнався про те, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20.11.2013 року у справі № 209/5886/13-ц йому тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України. Державна прикордонна служба своїм рішенням № 585 від 17.11.2014 року заборонила виїзд йому із України, і він, зі своєю дитиною, не міг виїхати з України, і відповідно придбані ним квитки на виліт до Мадейра-Фуншал пропали, чим було завдано йому матеріальної шкоди на суму 848,00 Євро. В свою чергу ухвала Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20.11.2013 року була винесена на підставі подання заступника начальника Дніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області. В подальшому ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.12.2014 року з уточненнями згідно ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.01.2015 року, ухвалу Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 20 листопада 2013 року було скасовано, в задоволенні клопотання Дніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області про встановлення обмеження у праві виїзду йому за межі України - відмовлено. Позивач зазначив, що заступник начальника Дніпровського відділу ДВС Дніпродзержинського МУЮ Дніпропетровської області надав до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська недостовірну інформації про його місце реєстрації, вказавши що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, про те як він все своє життя зареєстрований за єдиною адресою в АДРЕСА_2, таким чином вважає, що державним виконавцем були порушені вимоги ст. 7 Закону України «Про виконавче провадження». Також зазначив, що заочне рішення Індустріального районного суду від 03.04.2012 року було скасоване тим же судом ще 16.01.2013 року. Також зазначає, що він не отримував і на його домашню адресу не надходило жодного документу, постанови чи повісток або будь-яких повідомлень з Дніпровського відділу ДВС м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області. Вважає, що про направлення до суду подання щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду державний виконавець має повідомити боржника. Внаслідок неправомірних дій Дніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, які полягли в обмеженні у праві виїзду за межі України, а також перевищенні повноважень, йому було завдано матеріальної шкоди у розмірі 848,00 Євро, що станом на день подачі позову складає 20236,14 грн. Крім цього, такими діями Дніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області йому також було завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що внаслідок протиправної поведінки Дніпровського відділу державної виконавчої служби його та його сім'ю примусово було розлучено, позбавлено сталого заробітку, так як матеріально утримує сім'ю тільки він, крім того розлучено матір ОСОБА_7 із малолітньою дитиною - ОСОБА_5, так як його дружина ОСОБА_7 здійснювала і здійснює на даний час догляд за їх сином-інвалідом, та, внаслідок цього за умови відсутності коштів, не змогла виїхати повторно в Україну з дитиною-інвалідом. З 16 листопада 2014 року його сім'я живе в постійних стресах, моральних стражданнях та без засобів існування. На усунення всіх цих негативних наслідків ним було потрачено багато часу та зусиль, зокрема на судовий захист. Завдану йому моральну шкоду він оцінює у 10000 гривень.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача Дніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції в судовому засіданні не з'явився, надав заяву про розгляд справи без участі представника відділу, а також надав письмові заперечення на позовну заяву, в яких зазначено, що 29.10.2013 року відповідно до вимог ст.ст. 17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем на підставі заяви стягувача, в якій було зазначено про фактичне місце проживання боржника у АДРЕСА_1, було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2/202/619/2013 від 13.09.2013 року виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "Приват Банк" суми боргу та судового збору у розмірі 165182,85 грн., про що винесена постанова про відкриття виконавчого провадження (ЄДРВП№40499406). Копію постанови за вих.№15582/07 того ж дня направлено боржникові за адресою - АДРЕСА_1 для виконання, стягувачеві - до відома. Відповідно до вимог ст.20 Закону України «Про виконавче провадження», виконання вказаного рішення суду здійснювалося державним виконавцем за фактичним місцем мешканням боржника, адресу якого зазначено у заяві стягувача та довідці ПАТ КБ «Приват Банк». Постановою, боржникові було встановлено строк для самостійного виконання рішення. Підтвердження виконання рішення суду, боржником державному виконавцю не було надано. По спливу строку для самостійного виконання, державним виконавцем винесена постанова про стягнення з боржника виконавчого збору. Виконуючи рішення суду у примусовому порядку, відповідно до вимог ст.ст.11,25,57 закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем вживалися заходи щодо накладення арешту на все майно боржника (внесення даних про публічне обтяження до Державних реєстрів). В ході примусового виконання рішення, державний виконавець відповідно до положень ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» звернувся до суду із поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржникові ОСОБА_1 до моменту виконання ним рішення суду. На підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 20.11.2013 року за №209/5886/13-ц, боржника ОСОБА_1 тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон, (вказана ухвала оскаржена боржником в апеляційному порядку та скасована). В ході проведених державним виконавцем виконавчий дій було встановлено, що боржник за адресою у АДРЕСА_1 не мешкає. Майна, належного боржникові на праві власності, в процесі проведених виконавчих дій, не виявлено. За виконавчим документом, стягнення не проводилися. Згідно даних виконавчого документу, ОСОБА_1 значиться за адресою: АДРЕСА_2. В матеріалах провадження наявний акт державного виконавця. 06.02.2014 відповідно до вимог п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження, копія якої разом з виконавчим документом була направлена до УДВС ГУЮ у Тернопільській області, для подальшого скерування до відповідного відділу ДВС для виконання за належністю. Зазначено, що у відділі державної виконавчої служби Збараського районного управління юстиції Тернопільської області відкрито виконавче провадження за матеріалами, які були надіслані з Дніпровського ВДВС Дніпродзержинського МУЮ (виконавче провадження №446057539, державний виконавець Федорів А.А.). Вважають, що державний виконавець на підставі норм законів звернувся до суду із поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржникові ОСОБА_1 до моменту виконання ним рішення суду. Боржником сума боргу не погашена, рішення суду не виконано. Державний виконавець вжив заходів примусового виконання рішення та обмежив боржника у судовому порядку у праві виїзду за межі України. Посилаючись на викладені обставини, просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача Управління Державної казначейської служби України у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, а також надав письмові заперечення на позовну заяву, в яких зазначено, що залучивши Управління в якості відповідача, позивач не обґрунтував вимоги, які стосуються саме Управлінням Державної казначейської служби України у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області, оскільки ніяких правовідносин між позивачем ОСОБА_1 та Управлінням не існує. Також зазначили, що органи Державного казначейства у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, Наказами Міністерства фінансів України. Відповідно до повноважень органів Державної казначейської служби України, визначених ст. 43 Бюджетного кодексу України, Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13.04.2011 р. № 460/2011, органами Державного казначейства здійснюються функції: операції з коштами Державного бюджету, розрахунково-касового обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів; контролю за здійсненням бюджетних повноважень при зарахуванні надходжень, взятті бюджетних зобов'язань та проведенні платежів за цими зобов'язаннями; в межах своїх повноважень контролю за дотриманням учасниками бюджетного процесу бюджетного законодавства, бухгалтерського обліку та складання звітності про виконання Державного бюджету. Відповідати за дії чи бездіяльність державних органів чи фізичних осіб по суті справи не входить до повноважень органів Державної казначейської служби України. Управління не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює Державу в бюджетних відносинах. Вважають, що у позивача відсутні законні підстави для відшкодування моральної та матеріальної шкоди, тому просили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що судове рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Стаття 14 ЦПК України передбачає, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закону) примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Згідно до ч.1 ст. 11 Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Так, судом встановлено, що 29 жовтня 2013 року за заявою представника ПАТ КБ «Приват Банк» Таран Р.М. від 24.10.2013 року про відкриття виконавчого провадження, до якої була додана довідка ПАТ КБ «Приват Банк» від 29.10.2013 року про фактичне місце проживання боржника ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1, заступником начальника Дніпровського відділу Державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції Кривеньким Є.В. було відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа № 2/202/619/2013 виданого 13.09.2013 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» суми боргу та судового збору у розмірі 164365,12 грн., боржнику встановлено строк на добровільне виконання рішення суду до 05.11.2013 року, що підтверджується копіями заяви про відкриття виконавчого провадження від 24.10.2013 року, довідки ПАТ КБ «Приват Банк» від 29.10.2013 року, постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 40499406 від 29.10.2013 р. (а.с.51-53).

Відповідно до п.18 ч.3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Вирішення судами питання про обмеження боржника у виїзді за межі України можливе тільки у порядку, визначеному ст. 377-1 ЦПК України.

Статтею 377-1 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Питання про обмеження права на виїзд за межі України особи-боржника за поданням державного виконавця розглядається в порядку адміністративного судочинства, якщо подання державного виконавця датується до набуття чинності Законом від 4 листопада 2010 р. № 2677-VI, яким ЦПК України доповнено ст. 377-1.

Судом встановлено, що в процесі виконання вищевказаного рішення суду заступник начальника Дніпровського відділу Державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції Кривенький Є.В. звернувся з поданням до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_1 (а.с.58-60).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 20.11.2013 року подання Дніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_1 було задоволено. Боржника - громадянина України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України до виконання зобов'язання, згідно рішення суду - виконавчого листа № 2/0417/2790/2012 від 13 квітня 2012 року, виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» суми боргу 165 182,85 грн.

Пунктом 4 ч.1 ст. 20 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» органам, підрозділам, військовослужбовцям, а також працівникам Державної прикордонної служби України, які відповідно до їх службових обов'язків можуть залучатися до оперативно-службової діяльності, для виконання покладених на Державну прикордонну службу України завдань надається право не пропускати через державний кордон України осіб, яким за мотивованим письмовим рішенням суду та правоохоронних органів не дозволяється в'їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.

Якщо є рішення суду щодо громадянина України, іноземця чи особи без громадянства про обмеження у виїзді у зв'язку з ухиленням від виконання зобов'язань за рішенням суду чи іншого органу, то органи ДПС зобов'язані тимчасово обмежити виїзд за межі України.

З матеріалів справи вбачається, що Рішенням № 585 про відмову в перетинанні державного кордону України, громадянину України, який досяг 16-річного віку від 17.11.2014 року уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону прийнято рішення про відмову у перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.6).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року по справі № 209/5856/13-ц (провадження № 22-ц/774/11325/14), з урахуванням ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.01.2015 року про виправлення описки, ухвалу Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 листопада 2013 року скасовано. В задоволенні Дніпровського відділу Державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_1 відмовлено.

Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 40499406 від 06.02.2014 року, в ході примусового виконання рішення суду встановлено, що боржник за адресою у м. Дніпродзержинську не мешкає. Майна та грошових коштів, належного боржникові на праві власності, в процесі проведених виконавчих дій, не виявлено. Застосовано заходи примусового виконання рішення такі як, накладення арешту на майно боржника в Державних реєстрах, встановлено заборону виїзду за межі України. За виконавчим документом, стягнення не проводилися. Згідно даних виконавчого документу, боржник зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2. Виконавчий лист направляється до УДВС ГУЮ у Тернопільській області для скерування за територіальністю до відповідного відділу ДВС для подальшого виконання за належністю. Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/202/619/2013 виданий 13.09.2013 року Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» суми боргу та судового збору у розмірі 164 365,12 грн. закінчено (а.с.65).

Згідно листа Дніпровського ВДВС Дніпродзержинського МУЮ від 03.06.2015 року «Про зняття заборони у праві виїзду» Дніпровським відділом державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області на адресу Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, ОСОБА_1, ПАТ КБ «Приват Банк» було надіслано ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.12.2014 року за № 22-ц/774/11325/14 про скасування ухвали Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 20 листопада 2014 року, відповідно до якої боржникові ОСОБА_1 було встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України до виконання зобов'язань, якою скасовано ухвалу суду та відмовлено державному виконавця у задоволенні подання (а.с.71).

Частиною 3 статті 11 Закону України «Про Державну виконавчу службу» визначено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Відповідно до п. 28. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону "Про державну виконавчу службу", частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

Як вбачається із позовної заяви, заподіяння позивачу матеріальної шкоди обґрунтовано понесенням витрат на придбання авіаквитків на загальну суму 848,60 Євро.

Разом з тим суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в цій частині з наступних підстав.

Відповідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Стаття 58 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Так, в підтвердження матеріальної шкоди позивачем було додано до позову український переклад заяви Golden Discavery, LDA від 02.03.2015 р. (а.с.10), в якій вказано, що клієнт ОСОБА_1 володар номера платників податків НОМЕР_2 отримали в їхній філії 2 авіаквитки, для себе і свого сина ОСОБА_5, - Варшава/Лісабон/Фуншал на 17 листопада 2014. Ці авіаквитки коштували 424,30 євро кожен, на загальну суму 848,60 Євро. При цьому, ні в матеріалах справи ні в судовому засіданні не було доведено існування правових відносин між ОСОБА_1 та компанією Golden Discavery, LDA, крім того заява, на яку позивач посилається як на доказ, не містить інформації про повернення або неможливість повернення клієнту повної вартості авіаквитків.

Крім того в порушення статті 13 Закону України "Про міжнародне приватне право" дані документи не легалізовані в установленому в Україні порядку та не мають офіційного перекладу (з засвідченням підпису перекладача нотаріусом).

У разі коли письмові докази подаються до суду іноземною мовою, додається їх засвідчений у встановленому порядку переклад українською мовою на підставі статті 7 ЦПК та положень договорів про правову допомогу щодо мови документів.

У разі нотаріального посвідчення перекладу нотаріус засвідчує лише оригінальність підпису перекладача, який стоїть під документом, а не відповідність перекладу оригіналові.

Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст.58-59 ЦПК України на підтвердження завданої йому матеріальної шкоди, яка складається з витрат на придбання авіаквитків на загальну суму 848,60 Євро.

Крім того, в судовому засіданні з'ясовано, що позивач в порядку, встановленому ст.82 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 383 ЦПК України не оскаржував рішення, дії або бездіяльність заступника начальника Дніпровського відділу Державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції Кривенький Є.В. у виконавчому провадженні ВП № 40499406 з примусового виконання виконавчого листа № 2/202/619/2013 від 13.09.2013 року, виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська.

Разом з тим, ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року по справі № 209/5856/13-ц (провадження № 22-ц/774/11325/14) було скасовано ухвалу Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 листопада 2013 року про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_1, відмовлено у задоволенні подання, а не визнано неправомірними дії заступника начальника Дніпровського відділу Державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції Кривенького Є.В.

З доданих позивачем до позову документів вбачається, що придбання позивачем авіаквитків та невиїзд позивача разом із сином за кордон мало місце - 17.11.2014 р., тобто, до постановлення ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.12.2014 року по справі № 209/5856/13-ц (провадження № 22-ц/774/11325/14), якою ухвалу Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20.11.2013 року про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_1 було скасовано, а тому на момент прийняття рішення від 17.11.2014 року про відмову у перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України ОСОБА_1, діяло встановлене ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 листопада 2013 року обмеження у праві виїзду за межі України.

Виходячи з викладеного, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з Дніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції на його користь 20236,14 грн. матеріальної шкоди.

Вирішуючи позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, суд враховує наступне.

У відповідності до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У відповідності до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч.2). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Звертаючись до суду з позовними вимогами в частині відшкодування завданої моральної шкоди, позивач пов'язує факт завдання моральної шкоди з неправомірними діями посадової особи Дніпровського відділу Державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції - заступника начальника Кривенького Є.В., зокрема внесенням ним подання про тимчасове обмеження позивача у праві виїзду за межі України.

Разом з тим, суд зазначає, що така форма процесуального документа, як подання, з яким звертається державний виконавець до суду, жодним чином не породжує юридичні наслідки, а є лише підставою для прийняття відповідного рішення суду з цього приводу.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України саме на суд покладено функцію вирішення питання про обмеження виїзду за межі України.

До загальних підстав деліктної відповідальності, які підлягають обов'язковому з'ясуванню при вирішення справи про відшкодування моральної шкоди належать наявність моральної шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України, для настання відповідальності, необхідно, щоб посадова або службова особа спричинила шкоду при здійсненні своїх повноважень.

Оскільки під час судовому розгляду справи позивачем не підтверджений факт завдання йому моральної шкоди, розмір якої жодним чином не був обґрунтований, не надано належних доказів протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця, встановлених відповідним судовим рішенням (вироком) суду, що набрало законної сили, або відповідного рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог про відшкодування завданої моральної шкоди, в задоволенні яких необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 8, 10, 11, 57-60, 88, 197, 209, 212-215, 218 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції, Управління Державного казначейства м. Дніпродзержинська про відшкодування завданої шкоди - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги через Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Cуддя Т.О. Решетник