АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Литвинюк І.М., Лисака І.Н..

при секретарі: Шерівській Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 квітня 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 28 вересня 2005 року між банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, згідно умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48,00 % на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат.

____________________________________________________________________________

№ 22ц/794/945/2015 р. Головуючий у І інстанції:Маковійчук Ю.В.

Категорія: 19/27 Суддя-доповідач Владичан А.І.

Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором, не сплачує отриманий кредит та відсотки за користування ним, а також інші витати відповідно до умов договору.

У зв'язку із не виконанням умов договору станом на 11 січня 2015 року заборгованість за кредитним договором становить 12381 грн. 99 коп., в тому числі: заборгованість по кредиту на суму 1417 грн. 32 коп., заборгованість по відсоткам за користування кредитом на суму 10964 грн. 67 коп., штрафу (фіксована частина) на суму 500 грн., штрафу (процентна складова) на суму 448 грн. 37 коп..

11 вересня 2008 року Глибоцьким районим судом Чернівецької області було видано судовий наказ, яким стягнуто заборгованість із ОСОБА_1 за кредитним договором від 28 вересня 2005 року у розмірі 3414,51 грн. на користь ПАТ КБ «Приватбанк».

На даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав ПАТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

В силу ст.599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідач ОСОБА_1 не виконує належним чином зобов'язання, порушує зазначені вище норми законодавства та умови кредитного договору.

ПАТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором №б/н від 28 вересня 2005 року, з урахуванням стягнутої суми заборгованості згідно судового наказу, у розмірі 9915,85 гривень та судовий збір.

Заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 квітня 2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ПАТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій вважає, що незаконність та необґрунтованість рішення суду полягає в неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, та порушенні судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк».

В своїй апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції неправомірно відмовлено в задоволенні позову у зв'язку із застосуванням строку позовної давності, оскільки законодавством чітко визначено, що підставою для застосування позовної давності є виключно заява сторони у спорі під час розгляду справи, яка в матеріалах даної справи відсутня, тому суд порушив норму ч.3 ст.267 ЦК України та ст.213 ЦПК України .

Також зазначає, що сторони у письмовій формі домовилися про збільшення строку позовної давності стосовно виконання умов договору, а оскільки у відповідності до п.9.12 договору строк дії договору подовжено, то строк позовної давності не може бути пропущеним. На даний час термін дії кредитного договору продовжено, заяви від відповідача про закриття картрахунку до банку не надходило, тому строк дії картки та строк дії кредитного договору поновлюється кожного разу із спливом терміну дії картки. Суд першої інстанції не звернув уваги на ці обставини і застосував при вирішенні спору позовну давність яку не мав права застосовувати.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Ст. 213 ЦПК встановлено те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, по аналогічних позовних вимогам вже було ухвалено судове рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, тому нарахування відсотків за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки тощо поза строком дії кредитного договору законом не передбачено.

Колегія суддів вважає, що висновки суду є правильними, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному дослідженні наявних у справі доказів та на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, вірно застосовано до правовідносин, що склалися, норми матеріального та процесуального права.

Як встановлено судом, та підтверджено матеріалами справи, 28 вересня 2005 року між позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 48% річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач порушив умови договору, несвоєчасно здійснював погашення заборгованості перед банком, останній платіж ним було здійснено 17 серпня 2006 року, у зв'язку із чим позивач звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу. 11 вересня 2008 року Глибоцьким районним судом Чернівецької області було видано судовий наказ, яким стягнуто заборгованість із ОСОБА_1 за кредитним договором від 28 вересня 2005 року у розмірі 3 414,51 грн. на користь ПАТ комерційний банк «ПриватБанк».

Звертаючись до суду з позовом позивач посилався на те, що у зв'язку з невиконанням боржником взятих на себе зобов'язань, станом на 11 січня 2015 року заборгованість відповідача перед банком становить 12 381,99 гривень, тому банк пред'явив вимоги до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог, у зв'язку із їх безпідставністю, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У абз. 1, 2 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526,599 ЦК України.

Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що 11 вересня 2008 року судовим наказом Глибоцького районного суду Чернівецької області стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 3414,51 коп.

Таким чином, суд першої інстанції зазначені вимоги закону врахував та дійшов правильного висновку про припинення дії кредитних правовідносин в подальшому та відсутності у банку права на нарахування відсотків, оскільки ухвалене судове рішення від 11.09.2008 року про стягнення заборгованості за кредитним договором, вступило в законну силу, за яким було стягнуто зокрема і заборгованість за тілом кредиту, то нарахування комісійних, неустойки тощо, а повторне стягнення заборгованості поза межами строку дії кредитного договору законом не передбачено.

Із ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора, припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, разом із тим виникає грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих за цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність встановлену ст.625 ЦК України.

Позовних вимог про стягнення сум з підстав передбачених ст..625 ЦК України, банком заявлено не було.

Посилання апеляційної скарги про судом першої інстанції неправомірно відмовлено в задоволенні позову у зв'язку із застосуванням строку позовної давності, оскільки законодавством чітко визначено, що підставою для застосування позовної давності є виключно заява сторони у спорі під час розгляду справи, яка в матеріалах даної справи відсутня, тому суд порушив норму ч.3 ст.267 ЦК України та ст.213 ЦПК України, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки в задоволенні позову банку було відмовлено зовсім з інших підстав, а не із застосуванням строку позовної давності як в своїй апеляційній скарзі посилається апелянт.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права є безпідставними.

Наведене свідчить, що рішення суду першої інстанції ухвалено на підставі повно з'ясованих обставин, з додержанням норм матеріального та процесуального права, є по суті правильним, а підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів ,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», відхилити.

Заочне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 квітня 2015 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: