УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П.,

Іваненко Ю.Г., Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання договору довічного утримання, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про розірвання договору довічного утримання.

На обґрунтування позовних вимог позивач вказував на те, що 19 грудня 2001 року між ним і ОСОБА_5 укладено договір довічного утримання, згідно з умовами якого він передав у власність відповідачу житловий будинок по АДРЕСА_1, а ОСОБА_5 зобов'язався його утримувати та надавати допомогу, проте останній його не навідує і ніякої допомоги не надає, при цьому він хворіє, неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні, у зв'язку із чим, у жовтні 2013 року змушений був переїхати проживати до сина.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просив розірвати вказаний договір довічного утримання та визнати за ним право власності на зазначений будинок, посилаючись на невиконання відповідачем зобов'язань за договором.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 березня 2015 року, позов задоволено частково. Договір довічного утримання, укладений 19 грудня 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, розірвано. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 3/4 частки, а за ОСОБА_5 право власності на 1/4 частку будинковолодіння по АДРЕСА_1, а в решті вимог позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 1 460 грн 85 коп. сплаченого судового збору.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 травня 2015 року, рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Договір довічного утримання, укладений 19 грудня 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, розірвано. Визнано за ОСОБА_4 право власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 та зобов'язано ОСОБА_5 передати ОСОБА_4 вищевказане нерухоме майно. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 1 623 грн сплаченого судового збору

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частково задовольняючи позов, місцевий суд, виходив із того, що у зв'язку з неможливістю подальшого виконання договору довічного утримання набувачем з підстав, що мають істотне значення, вказаний договір підлягає розірванню та з урахуванням тривалості часу, протягом якого ОСОБА_5 належно виконував свої обов'язки за договором, за ним слід визнати право власності право власності на 1/4 частку спірного нерухомого майна.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що відповідач належним чином не виконував своїх обов'язків за договором довічного утримання.

Такі висновки апеляційного суду ґрунтуються на матеріалах справи й відповідають вимогам закону.

Відповідно до ст. 425 ЦК Української РСР <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1371/ed_2004_01_01/pravo1/KD0008.html?pravo=1>, який був чинний на час укладення спірного договору, за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.

За положеннями п. 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_4360/ed_2010_02_11/pravo1/T030435.html?pravo=1> до договорів, що були укладені до 01 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2010_02_11/pravo1/T030435.html?pravo=1>, застосовуються правила цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2010_02_11/pravo1/T030435.html?pravo=1> щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Згідно зі ст. 755 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843833/ed_2010_02_11/pravo1/T030435.html?pravo=1> договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків за договором незалежно від його вини.

Судами встановлено, що 19 грудня 2001 року ОСОБА_4 уклав з відповідачем договір довічного утримання, за яким передав у власність останнього житловий будинок по АДРЕСА_1.

За умовами договору набувач ОСОБА_5 зобов'язався надавати довічне матеріальне забезпечення позивачу у вигляді забезпечення його: житлом шляхом збереження права безоплатного по життєвого проживання у відчужуваному житловому будинку; щоденним 3-разовим калорійним харчуванням (сніданок, обід, вечеря); придатним для носіння одягом та взуттям; доглядом та необхідною допомогою; наданням побутових послуг; потреб у відпочинку; щомісячно готівкою у сумі, яка має бути не меншою одного неоподаткованого мінімуму доходів громадян; згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами, незалежно від їх вартості; послугами адвокатів та нотаріуса

ОСОБА_5 забезпечував позивача харчуванням, одягом, ліками, крім того, за ним здійснювався й інший догляд до 2008 року, з якого позивач змінив місце проживання.

З цього часу відповідач продовжував відвідувати ОСОБА_4 та підтримувати з ним родинні відносини, однак перестав виконувати покладені на нього за договором від 19 грудня 2001 року обов'язки.

Зазначені обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами та показаннями допитаних у судовому засіданні свідків.

Відповідно до ст. ст. 335, 337 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин апеляційний суд, на виконання вимог ст. 213 ЦПК України, встановивши на підставі доказів, яким було надано належну оцінку, ті факти, що позивач переїхав проживати в іншу місцевість, у зв'язку із чим, позивач не міг виконувати деякі з покладених на нього за договором обов'язків по особистому догляду, однак, зважаючи на вік та стан здоров'я ОСОБА_4, з врахуванням його потреби у допомозі по забезпеченню ліками, продуктами харчування, одягом та взуттям, побутовими послугами і щомісячними грошовими коштами, за умови відвідування його позивачем та підтримання з ним родинних відносин, що свідчить про наявність у ОСОБА_5 можливості подальшого виконання вище перелічених обов'язків щодо утримання позивача, дійшов обґрунтованого висновку про те, що незабезпечення без поважних причин цих потреб ОСОБА_4 є неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором по повному довічному утриманню, догляду та наданню необхідної допомоги, оскільки такий догляд за своєю суттю передбачає забезпечення необхідних умов соціального, медичного та побутового рівня відчужувача, в результаті чого правильно розірвав укладений між сторонами договір довічного утримання та визнав за позивачем право власності спірне нерухоме майно.

Крім того, суд апеляційної інстанції вмотивовано виходив із того, що місцевий суд порушив вимоги ст. 11 ЦПК України та вказуючи про розірвання спірного договору у зв'язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, вийшов за межі позовних вимог, оскільки не врахував, що позов про розірвання договору довічного утримання було заявлено саме згідно із ч. 1 ст. 756 ЦК України, у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, апеляційний суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: Н.А. Горелкіна
Є.П. Євграфова
Ю.Г. Іваненко
М.І. Наумчук