АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Хилюк І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням ,

в с т а н о в и л а :

у грудні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому, з урахуванням уточнень, просив визнати останню такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_2 посилаючись на те, що відповідач з 1996 року разом зі своєю матір`ю добровільно переїхали на інше місце проживання.

Справа № 2603/16473/12 Апеляційне провадження № 22-ц-796/8926/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Бабко В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.05.2015 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2. Вирішено питання щодо стягнення судового збору.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не взяв до уваги, що акт щодо не проживання її у спірному будинку складений з порушенням вимог закону, а тому він не є належним доказом у справі. Суд також не врахував, що договір дарування від 13.09.2002 року було укладено без дозволу органу опіки та піклування. Крім того, позивачем не надано суду доказів того, що вона порушує права та інтереси позивача, а обставини щодо сварок не мають правового значення.

У судовому засіданні апелянт підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник позивача - ОСОБА_5 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно договору дарування житлового будинку від 13.09.2002 року, будинок АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_2

Згідно довідки форми 3 від 07.12.2012 року, виданої КП «Житлорембудсервіс» у цьому будинку зарєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11

Згідно з актом обстеження спірного будинку від 11.01.2013 року ОСОБА_1 була зареєстрована у будинку з 1994 року як член сім`ї, оскільки є дочкою покійного ОСОБА_12, але з 1996 року разом з матір`ю переїхала на інше місце проживання та у спірному будинку не проживає.

Згідно з актом обстеження спірного будинку від 20.04.2015 року ОСОБА_1 з 5 - річного віку не мешкає у спірному будинку, оскільки проживає разом з матір`ю. Участі у оплаті комунальних послуг відповідач не приймала, особистих речей у спірному будинку не має та постійно проживає у квартирі своєї матері за адресою: АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що відповідач не проживає у будинку за місцем реєстрації без поважних причин більше визначеного законом строку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, та це не заперечувалося сторонами, що спірний будинок належав на праві власності ОСОБА_13, який 13.09.2002 року подарував цей будинок ОСОБА_2 Відповідач була вселена у спірний будинок та зареєстрована у ньому як донька ОСОБА_12, що проживав у цьому будинку та який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розлучення батьки відповідачки стали проживати окремо, відповідачка залишилася проживати з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1, проте з реєстрації за адресою спірного будинку знята не була.

Згідно з ч. 2 ст. 17 ЦК (в редакції 1963 року), яка діяла на час розірвання шлюбу між сторонами та переїзду матері відповідачки на інше місцем проживання місцем проживання неповнолітніх, що не досягли 15 років, визнається місце проживання їх батьків.

Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою дитини та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Отже, за загальним правилом місцем проживання неповнолітньої особи є місце проживання її батьків, одного з них, з ким вона проживає.

Відповідно до ст. 67 КЗпШ, яка діяла на час розірвання шлюбу між батьками відповідачки, якщо батьки не проживають разом, то від їх згоди залежить, при кому повинні проживати неповнолітні діти. При відсутності згоди між батьками спір вирішується судом, виходячи з інтересів дітей і з урахуванням їх бажання.

Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Батьки відповідачки не вирішували у судовому порядку спір про місце проживання дитини, а добровільно визначили місце проживання дитини з матір`ю. На час виповнення відповідачці 14 років остання не могла обрати своє місце проживання з батьком, оскільки той вже помер.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідач не заперечувала, що вона з часу розлучення батьків проживала з матір`ю та будь - яких домовленостей ні за життя батька, ні надалі щодо користування спірним будинком з власником будинку не укладалося, а батько позивачки не був співвласником спірного будинку.

Оскільки за матеріалами справи достовірно встановлено, що відповідач не проживає у спірному будинку з 1996 року суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України остання втратила право користування цим житловим приміщенням.

Питання визнання договору дарування недійсним не було предметом даного спору, а тому доводи апелянта про те, що такий договір укладено без дозволу органу опіки і піклування колегія суддів не приймає до уваги.

Одночасне посилання у рішенні суду на ч. 2 ст. 405 ЦК України, яка регулює спірні правовідносини та на ст.ст. 71,72, 107 ЖК України, які на дані правовідносини не поширюються не призвело не неправильного вирішення спору.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді