АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/4638/15 Головуючий 1 інстанції - Довготько Т.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді: Кірсанової Л.І.

суддів: Трішкової І.Ю., Гуцал Л.В.,

за участю секретаря - Асєєвої В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2, третя особа Харківський міський центр зайнятості про розірвання трудового договору та стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вище вказаним позовом, в якому просила стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на її користь суму належних грошових виплат у розмірі 35026грн.87коп. та розірвати трудовий договір №0 від 16.02.2011 року, укладеній між нею та ФОП ОСОБА_3 за ч.З ст.38 КЗпП України, у зв'язку з тим, що власник не виконує законодавство про працю та умови трудового договору.

В обгрунтування пред'явленого позову зазначала, що відповідно до цього трудового договору вона взяла на себе обов'язок виконувати роботу з реалізації та збуту товару, роботу менеджера зі збуту, а ФОП ОСОБА_3 зобов'язалась оплачувати працю робітника у розмірі 941грн. Сторонами було встановлено, що розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру заробітної плати. У зв'язку з тим, що заробітна плата, що дорівнює мінімальній не є достатньою для проживання, сторони домовились, що відповідач буде сплачувати кожен місяць заробітну плату з розрахунку із 130-150грн. в день. Проте, під час здійснення трудових обов'язків, окрім реалізації товару, вона вимушена була здійснювати ремонт годинників на робочому місці в ТЦ «Барабашово», в офісі та вдома. ФОП ОСОБА_2 не забезпечила її обладнаним робочим місцем. В останній місяць роботи, відповідач в односторонньому порядку знизила заробітну плату з обумовленої доплати у розміри 130грн. до 50грн. в день та поставила умови виконувати масовий ремонт годинників. Такі умови роботи для неї стали нестерпними, про що вона сповістила відповідача. 15.05.2014 року вона провела переоблік товару, зробила звіт про реалізацію, залишок товару та суму грошових коштів отриманих від реалізації. Всі звіти, гроші та ключі від торгівельного відділу вона віддала відповідачу в останній робочий день, а саме 15.05.2014року. Після чого, вона неодноразово зверталась до відповідача з заявами про звільнення, розірвання трудового договору та з вимогами провести виплати належної їй заробітної плати.

26.06.2014року вона та відповідач приїхали в Харківський міський центр зайнятості для розірвання трудового договору, де відповідач пообіцяла здійснити з нею розрахунок та розірвати Трудовий договір 27.06.2014 року. На наступний день вони зустрілись, але відповідач розрахунків не здійснила та повідомила інспектору центру зайнятості, що підставою для розірвання трудового договору є п.1 ст.36 КЗпП України. Однак, з даним формулюванням вона не згодна та вважає його таким, що не відповідає дійсності, а саме, під час виконання обов'язків взятих на себе згідно Трудового договору, ОСОБА_2 неодноразово порушувала чинне законодавство України про працю. У зв'язку із чим просила кваліфікувати факт розірвання трудового договору на підставі ч.З ст.38 КЗпП України. 03.07.2014року вона відправила відповідачу заяву про звільнення та 14.07.2014 року отримала повідомлення про намір розірвання Трудового договору на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Однак, до теперішнього часу остаточний розрахунок з нею відповідач не здійснила та Трудовий договір не розірвала. За затримку сплати заробітної плати відповідач на підставі ст. 117 КЗпП України зобов'язана сплатити їй 23550грн. за період з 15.05.2014року по 15.12.2014рік.

Відповідач зобов'язана виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 3120грн. за відпрацьований період з травня 2013року по квітень 2014рік. У зв'язку з тим, що причиною звільнення стало неодноразове порушення власником законодавства про працю та трудового договору, вихідна допомога виплачується в розмірі, передбаченому в договорі, але не менше трьохмісячного середнього заробітку відповідач зобов'язана сплатити вихідну допомогу у розмірі 10140грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2015 року відмовлено в задоволенні вказаного позову ОСОБА_1

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 К,Я.звернулась з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення районного суду та постановити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. А саме просить стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь суму належних грошових виплат у розмірі 35 026,87 грн. 87 коп.; розірвати трудовий договір від 16.02.2011р. між ФОП ОСОБА_2 та нею за ч. З ст. 38 КЗпП України. В обгрунтування апеляційної скарги посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, незаконність та необгрунтованість рішення суду. Вказує на ті ж обставини, що і в суді першої інстанції.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що такого способу захисту прав та інтересів фізичних та юридичних осіб як звернення до суду за вирішенням трудового спору із заявою про розірвання трудового договору не передбачено законом З позовними вимогами про визнання наказу про звільнення незаконним та зміну дати і формулювання причини звільнення ОСОБА_1 К Я. не зверталась. Крім іншого, при звільненні ОСОБА_1 відповідачем було здійснено остаточний розрахунок з останньою, шляхом перерахування грошових коштів електронним переказом 27.10.2014 року, та оскільки позивачку звільнено з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України, виплата вихідної допомоги в такому випадку не передбачена.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як вказаний висновок відповідає обставинам справи, вимогам закону та зібраним у справі доказам.

Матеріали справи свідчать, що сторони перебували у трудових правовідносинах на підставі безстрокового трудового договору, укладеного 11.02.2011 року за №20391 102110, зареєстрованого у Харківському міському центрі зайнятості 16.02.2011 року (а.с. 10-121).

Згідно вказаного договору ОСОБА_1 зобов'язалася виконувати роботу, а саме реалізацію та збут товару, роботу менеджера зі збуту. ФОП ОСОБА_2 зобов'язалася оплачувати працю робітника у розмірі 941грн. на місяць. Розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати: забезпечити безпечні і нешкідливі умови праці для виконання прийнятих працівником зобов'язань, обладнати робоче місце відповідно до вимог нормативних актів про охорону праці, надавати необхідний інвентар, робочий одяг. Час виконання робіт установлюється з 9-00год. до 18-00год., перерва з 13-00год. до 14-00год. Вихідні дні надаються субота, неділя за згодою сторін. Тривалість щорічної оплачуваної відпустки та час її надання: 24 календарних днів за згодою сторін.

Відповідно повідомлення ФОП ОСОБА_2 про намір розірвати трудовий договір від 03.07.2014 року, ОСОБА_1 повідомлено про намір розірвати з 01.07.2014 року трудовий договір, укладений 11.02.2011 року з підстав передбачених п.4 ст.40 КЗпП України (відсутність на роботі без поважних причин) та запропоновано негайно надати інформацію та/або документацію щодо причин відсутності на. робочому місці з 01.07.2014року по теперішній час. /а.с. 13/.

На вище вказане повідомлення ОСОБА_1 направила ФОП ОСОБА_2 пояснювальну записку з якої вбачається, що вона з даним формулюванням у повідомленні не згодна, та що під час виконання обов'язків взятих на себе згідно Трудового договору, ОСОБА_2 неодноразово порушувала чинне законодавство України про працю /а.с. 14-І5/.

Крім того, ОСОБА_1 звернулася з заявою до Харківського регіонального центру зайнятості в якому просила не розривати трудовий договір за прогули, так як це не відповідає дійсності /а.с.16-17/. На вказану заяву, листом Харківського міського центру зайнятості від 29.07.2014 року, ОСОБА_1 інформовано, що станом на 28.07.2014 року договір є діючим та не знятий з реєстрації /а.с. 18/.

ОСОБА_4 державної інспекції з питань праці у Харківській області від 01.08.2014 року ОСОБА_1 повідомлено, що розглянуто її звернення щодо порушення законодавства про працю ФОП ОСОБА_2 та запропоновано у разі порушення Конституційних прав, звернутися до суду за захистом свої прав та інтересів /а.с. 19-20,21/.

Наказом № 3-к від 27.10.2014року ОСОБА_5, менеджера зі збуту, звільнено з 27.06.2014 року у зв'язку з прогулом без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України /а.с.22/

27.10.2011року ФОП ОСОБА_2 проведено остаточний розрахунок із ОСОБА_1 та перераховано останній грошові кошти в розмірі 1784грн. 10коп. з яких: заробітна плата у розмірі 998грн.03.коп. та компенсація за невикористану відпустку в розмірі 786грн.08коп.( а. с. 71)

Із листа ОСОБА_1, адресованого ФОП ОСОБА_2 вбачається, що ОСОБА_1 05.11.2014 року отримала наказ про звільнення за прогули без поважних причин та кошти у розмірі 1784грн. 10 коп. В якому також висловила про незгоду з остаточним розрахунком та підставою її звільнення /а.с.23-24/.

Згідно зі ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми при укладенні трудового договору з фізичною особою є обов'язковим. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Стаття 24-1 КЗпП України та Порядок реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 260 від 8 червня 2001 року встановлює, що у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа або за нотаріальним дорученням уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України.

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до ст. ст. 3, 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розглядові індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності, в тому числі членів кооперативів, їх об'єднань, членів колективних сільськогосподарських підприємств, членів інших громадських організацій, які перебували з ними в трудових відносинах, членів селянських (фермерських) господарств, осіб, які працюють за трудовим договором із фізичними особами.

Статтею 232 КЗпП України визначено, що безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами:

1)працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються;

2)працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у ч. З ст. 221 і ст. 222 цього Кодексу;

3)керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб, митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службових осіб державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами: керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними, органами, органами місцевого та регіонального самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян, з питань звільнення, зміни дати і формулювання причини звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень, за винятком спорів працівників, вказаних у ч. З ст. 221 і ст. 222 цього Кодексу:

4) власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди. заподіяної підприємству, установі, організації;

5) працівників у питанні застосування законодавства про працю, яке відповідно до чинного законодавства попередньо було вирішено власником або уповноваженим ним органом і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації (підрозділу) в межах наданих їм прав.

Безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються також спори про відмову у прийнятті на роботу.

В зв»язку з наведеним суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що такого способу захисту прав та інтересів фізичних та юридичних осіб як звернення до суду за вирішенням трудового спору із заявою про розірвання трудового договору не передбачено законом.

Матеріали справи свідчать, що з позовними вимогами про визнання наказу про звільнення незаконним та зміну дати і формулювання причини звільнення ОСОБА_1 К Я. не зверталась.

Крім того, судова колегія знаходить безпідставними посилання апелянта, що ФОП ОСОБА_2 не забезпечила Позивача обладнаним робочим місцем відповідно до вимог нормативних актів про охорону праці, чим порушила умови трудового договору. З пояснень в судовому засіданні апеляційного суду представника ОСОБА_1 вбачається, що позивач не має доказів того,що власник не виконувала законодавство про працю та умови трудового договору.

Згідно ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тому необґрунтованими є позовні вимоги про розірвання трудового договору від 16.02.2011 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 за ч.З ст.38 КЗпП України, у зв'язку з тим, що власник не виконує законодавство про працю та умови трудового договору.

Твердження апелянта, що суд першої інстанції безпідставно не стягнув на її користь вихідну допомогу в розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 10 140,00 грн. також необґрунтовані, так як позивачку звільнено з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України, тому виплата вихідної допомоги в такому випадку не передбачена. Після звільнення позивачка не зверталася з позовними вимогами про визнання наказу про звільнення незаконним та зміну дати і формулювання причини звільнення .

Крім того, суд першої інстанції правильно визнав, що при звільненні ОСОБА_1 відповідачем було здійснено остаточний розрахунок, шляхом перерахування грошових коштів електронним переказом 27.10.2014 року ОСОБА_1. Тому необґрунтованими також є твердження апелянта, що суд першої інстанції безпідставно не стягнув на її користь середній заробіток за затримку розрахунку в сумі 23550 грн. 97 коп.

Також безпідставними є вимоги позивача про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку в сумі 3120 грн., оскільки з довідки ( а. с. 71) вбачається, що позивачці сплачено 27.10. 2014 року компенсація за невикористану відпустку з 01.07.2013 року по 27.06.2014 року в сумі 786 грн. 08 коп. З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 не заявляла вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку за період 2011- 2013 року.

Зазначене свідчить, що суд першої інстанції обґрунтовано та відповідно до вимог закону відмовив ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції правильно досліджені і оцінені обставини по справі, надані сторонами докази. Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин підстав для зміни або скасування судового рішення судова колегія не вбачає. Відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, 308, 313- 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ: СУДДІ: