АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 213/2248/13-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/1002/К/15 інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 (І) Доповідач Соколан Н. О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2015 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Соколан Н. О.,

суддів Бондар Я. М., Зубакової В. П.

при секретарі: Трофименко О. О.

В звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється на підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 26 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поновлення строку позовної давності з поважних причин, стягнення боргу за борговою розпискою та стягнення судових витрат,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2013 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою. В обґрунтування вимог зазначив, що відповідно до розписки від 15.09.2008 року ОСОБА_3 зобов'язався повернути позивачу кошти в сумі 6000 Євро протягом трьох місяців в строк до 15.12.2008 року. Розписка була написала відповідачем власноручно, однак у визначений строк відповідач не повернув вказану суму коштів. Хоча відповідач не заперечував проти обов'язку повернути кошти, він просив дати йому можливість зібрати всю суму коштів. В телефоні позивача збереглись СМС повідомлення від відповідача, що свідчить про переривання строку позовної давності. Просить визнати причину пропуску строку позовної давності поважною та поновити цей строк, стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача борг у сумі 6000 Євро або 97084,80 грн., 3% річних від вказаної суми в розмірі 810 Євро або 13106,44 грн., а всього 6810 Євро або 110191,24 грн.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 26 лютого 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поновлення строку позовної давності з поважних причин відмовлено.

В стягненні із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 боргу за борговою розпискою в сумі 6000 Євро, що становить 97084,80 грн., 3% річних від вказаної суми в розмірі 810 Євро, що становить 13106,44 грн., а всього 6810 Євро, що становить по курсу НБУ станом на 25.06.2014 року 110191,24 грн. та судових витрат в розмірі 1102,61 грн. - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду з підстав його незаконності та необґрунтованості, та про ухвалення нового рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі. Вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на пояснення відповідача про те, що він двічі сплачував на рахунок позивача, що свідчить про переривання строку позовної давності; суд не перевірив посилання відповідача про те, що між сторонами була укладена угода на автотранспортний засіб марки МАН 26403 і що кошти за боргом пішли на ремонт; дійшов помилкового висновку про те, що позивач не вчиняв дій, спрямованих на повернення боргу з 11.04.2009 року, не звернув уваги, що сторони спілкувались у телефонному режимі, 19.02.2013 року позивач звертався до Криворізького районного суду Дніпропетровської області із позовом про стягнення боргу за розпискою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідачем ОСОБА_3 складена розписка про те, що він 15.09.2008 року у ОСОБА_2, який проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 взяв в борг кошти в сумі 6000 Євро та зобов'язується повернути їх протягом трьох місяців (а.с.7, 97).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності. Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Приписами ч. 1 ст. 261 ЦК України, передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи, у розписці, складеній відповідачем ОСОБА_3, він зобовязався повернути кошти через три місяці. З урахуванням того, що кошти в сумі 900 грн були перераховані відповідачем 10.01.2009 року, позивач мав право дізнатися про порушення своїх прав на повернення боргових коштів, починаючи з 10.04.2009 року

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно положень ст.257, ч.2 ст.258 та ч.3 ст.267 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлена спеціальна позовна давність -1 рік. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення, що було зроблено відповідачем ОСОБА_3 та його представником під час розгляду даної справи (т.1, а.с. 177).

Із розписки відповідача ОСОБА_3 про отримання коштів від 15.09.2008 року слідує, що виконання зобовязань мало настати протягом трьох місяців, тобто до 15.12.2008 року. Отже, позивачу з 16.12.2008 року стало відомо про порушення своїх прав щодо повернення суми позики, а тому з цього моменту у позивача виникло право на пред'явлення позовної вимоги до відповідача. Однак, в подальшому відповідач частково перерахував позивачу 10.04.2009 року грошові кошти в сумі 900 гривень.

Приписами ч.1,3 ст. 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Таким чином, було перервано строк позовної давності. Після переривання строк позовної давності починається заново. Отже позивачу з 11.04.2009 року стало відомо про порушення своїх прав щодо повернення залишку суми позики, а тому з цього моменту у позивача виникло право на пред'явлення позовної вимоги до відповідача, тому строк позовної давності закінчився 10.04.2012 року.

Відповідно до ст.ст.10,11 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі вказаних норм закону, судом були надані рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості.

Виходячи із змісту ст.60 ЦПК України, суд розглядає справу на підставі доказів, поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання апеляційної скарги на те, що відповідач в подальшому сплачував на рахунок позивача кошти, що свідчить про переривання строку позовної давності, не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки ця обставина не підтверджена належними доказами та спростовується матеріалами справи.

Так, із листа Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" від 25.03.2014 року слідує, що за період з 01.01.2009 року по 31.12.2009 року грошові перекази на ім'я ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) відсутні (т. 1, а.с.108).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не перевірив посилання відповідача на укладення між сторонами угоди купівлі-продажу автотранспортного засобу марки МАН 26403, і що кошти за боргом пішли на ремонт не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки позивачем цю обставину належним чином не доведено, а з тексту розписки не вбачається, що кошти передаються в забезпечення будь-якої іншої угоди, та не є предметом позову.

Посилання апеляційної скарги на те, позивач вчиняв дії, спрямовані на повернення боргу після 11.04.2009 року та що сторони спілкувались у телефонному режимі, не можуть бути прийнятими до уваги на не спростовують висновків суду щодо пропуску позовної давності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем та його представником позивача не доведено у встановлений законом спосіб, що телефонні дзвінки здійснені позивачем в 2012 році на мобільний телефон відповідача ОСОБА_3 стосувались саме повернення коштів, отриманих по розписці.

Також не доведено, що позивач дійсно спілкувався саме з відповідачем по телефону та з приводу повернення грошових коштів. Зміст СМС повідомлень з вимого про отримання боргу позивачем не надані, оператори мобільного зв'язку - ПрАТ "МТС Україна" та ПрАТ "Київстар", послугами яких користувались сторони, не мають технічних можливостей надати тексти таких повідомлень, оскільки вони не зберігаються на обладнанні компаній мобільного зв'язку.

Посилання апеляційної скарги на те, що 19.02.2013 року позивач звертався до Криворізького районного суду Дніпропетровської області із позовом про стягнення боргу за розпискою не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки ОСОБА_2 звернувся до суду після 10.04.2012 року, тобто після спливу строку позовної давності.

Таким чином доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці, а порушення судом норм процесуального права на які посилаються відповідачі в апеляційній скарзі не можуть бути підставою для скасування рішення районного суду згідно ч.3 ст. 309 ЦПК України, оскільки таке порушення не призвело до неправильного вирішення справи.

Отже, установивши всі обставини, які мають значення для вирішення справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку, про задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303,307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 26 лютого 2015року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: