АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
провадження № 22ц/790/3199/15 Головуючий 1 інст. - Нев»ядомський Д.В.
Категорія: право власності
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Шаповал Н.М.,

суддів: Кіпенка І.С.,

Кіся П.В.

за участю секретаря - Макаренко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2012 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Харківської міської ради про визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1

В обґрунтування позову зазначила, що вона разом із своїм чоловіком (який на час звернення до суду помер) протягом 1982-1995 рр. самочинно збудували житловий будинок з господарськими будівлями, а саме: житловий будинок в літ. «Л-1» з прибудовами літ. «л», літ. «лі» та гаражу в літ. «К» по АДРЕСА_1

Рішенням Харківської міської ради від 26.09.2012 року №833/12 (п.10 додатку 1) відповідно до рішення 9 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 17.08.2011 року №390/11 «Про порядок вирішення питань, пов'язаних із самочинним будівництвом» ОСОБА_3 надана згода на збереження вище зазначеного самочинно збудованого житлового будинку.

Згідно технічного паспорту КП «ХМ БТІ» спірний житловий будинок складається з приміщень №№1-:-5, ІІІ та має загальну площу 72,5 кв.м., з яких 40,0 кв.м. - житлова площа.

Згідно даних КП «ХМ БТІ» та вказаного рішення апеляційного суду інші будівлі та споруди, що розташовані на земельній ділянці по АДРЕСА_1 є безхазяйні, право власності на них ні за ким не зареєстроване.

Питання щодо відповідності даного житлового будинку будівельним, санітарним, протипожежним вимогам і правила були предметом розгляду уповноважених державних органів та органів місцевого самоврядування при підготовці та винесенні Харківською міською радою рішення про збереження цих об'єктів.

На теперішній час Харківська міська рада відмовляє позивачу в оформленні права власності на вказаний житловий будинок із прибудовами та відведенні в установленому порядку земельної ділянки у власність, у зв'язку із чим слюсар Н.Є. вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2012 року позов ОСОБА_3 - задоволено в повному обсязі. Визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на житловий будинок в літ. «Л-1», що складається з приміщень №№1-:-5, ІІІ та має загальну площу 72,5 кв.м., з яких 40,0 кв.м. - житлова площа, з прибудовами літ. «л», літ. «лі» та гаражу в літ. «К» по АДРЕСА_1

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вказує, що оскаржуване рішення зачіпає її права, як іншої спадкоємиці спірного будинку, тоді як її не було залучено до участі у розгляді справи.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Виходячи зі змісту положень даної статті, особи, які не брали участі у розгляді справи, але звертаються з апеляційною скаргою, оскільки вважають, що суд вирішив питання про їх права та обв'язки, повинні довести, а апеляційний суд повинен з'ясувати наявність правового зв'язку між скаржником і сторонами у справі.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати до суду апеляційної інстанції всі наявні в них докази на підтвердження порушення їх прав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачка прийняла спадщину на спірний житловий будинок, рішенням сесії міської ради їй надана згода на збереження самочинно збудованого житлового будинку, тому наявні підстави для визнання права власності на житловий будинок.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що рішенням Харківської міської ради від 26 вересня 2012 року №833/12 ОСОБА_3 надана згода на збереження самочинно збудованого житлового будинку в літ. «Л-1» з прибудовами літ. «Л», «Л-1» (колишні літ. «Б1-1», літ. «61», літ. «63») та гаражу в літ. «К» по АДРЕСА_1 (а.с.4,5).

Стаття 331 ЦК України визначає загальні підстави та порядок набуття права власності на нове майно, створене з додержанням вимог закону , та не регулює правовий режим самочинного будівництва.

Правовідносини , що виникають з приводу самочинного будівництва, тобто, у випадках, коли вимоги закону при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені, врегульовані спеціальною нормою , а саме - статтею 376 ЦК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що критеріями самочинного будівництва є: будівництво на земельній ділянці, яка не відведена для цієї мети, будівництво, здійснене без дозволу або проекту, будівництво, здійснене з порушенням норм і правил.

Право власності на самочинне будівництво може бути визнане за особою, що вимагає такого визнання, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або право користування земельною ділянкою, що визначають цільове призначення такої ділянки.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 4 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Згідно з п. 12 зазначеної постанови, вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки.

Відповідно до вимог статтей 125, 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, цивільно-правовою угодою, свідоцтвом про право на спадщину.

Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Положенням частини другої статті 5 Закону України " Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження" встановлено, якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатації об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За змістом статті 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути права власності або користування на цю земельну ділянку.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Будівництво без належного дозволу має місце як за відсутності дозволу на будівництво, так і за відсутності дозволу на виконання будівельних робіть.

Висновок суду першої інстанції про визнання права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_3 є помилковим, оскільки ОСОБА_3 не надала суду доказів про те, що земельна ділянка , на якій побудовані спірні приміщення, надавалася позивачці у встановленому порядку у користування чи передавалася у власність.

Дотримання позивачем будівельних та архітектурних норм під час будівництва, на що посилався суд, не може бути підставою для визнання за ним права власності на самочинне будівництво без встановлення того, чи є позивач власником або користувачем земельної ділянки, на що судом не було звернено уваги.

За таких обставин, особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України.

Матеріали справи містять рішення суду апеляційної інстанції від 06 квітня 2010 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності на спірне нерухоме майно було відмовлено та роз'яснено позивачці право на звернення до уповноважених органів з метою вирішення питання про збереження об'єктів самочинного будівництва; вимога про визнання права власності є передчасною, оскільки ОСОБА_3 не зверталася до компетентних органів зі спірним питанням (а.с.6-7).

Крім того, справа розглянута у відсутності інших спадкоємців житлового будинку, що порушує їх права, оскаржуваним рішенням.

Із свідоцтва про право особистої власності від 04 квітня 1967 року, виданого виконавчим комітетом Київської районної ради депутатів трудящих, вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 ( а.с. 104)

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер. ( а.с. 100)

Із довідки КП «ХМ БТІ» від 03. 03. 2005 року вбачається, що спірний житловий будинок літ.- А був знесений і самовільно побудований будинок літ. Б -1. ( а.с. 103)

З приводу домоволодіння по АДРЕСА_1 до Восьмої Харківської нотаріальної контори зверталися спадкоємці і була заведена спадкова справа після смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року. ( а.с. 39)

З урахуванням наведеного, судова колегія вважає, що вказаним рішенням зачіпаються права та інтереси ОСОБА_2, яка не була залучена до участі у справі.

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Доводи апеляційної скарги підтверджуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства.

За таких обставин, судова колегія відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати і відмовити у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303 304, п.2ч.1ст.307, п. 4 ч. 1 ст.309, 313,314,316,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 07 листопада 2012 року - скасувати.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до Харківської міської ради про визнання права власності.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до суду Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий - /підпис/

Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом, копія вірна,

Суддя -