Справа 431/1426/15-ц
Провадження 2/431/891/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2015 року Старобільський районний суд Луганської області

у складі головуючого судді Форощука О.В.,

при секретарі Мозуль І.О.,

за участі позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки та визнання майна спільною сумісною власністю,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки та визнання майна спільною сумісною власністю, у якому просить суд встановити факт її проживання з ОСОБА_3 однією сімєю без реєстрації шлюбу у період з вересня 2000 року по 03 липня 2002 року, визнати житловий будинок за адресою: Луганська область, м. Старобільськ, вул. Словянська, 17 з усіма господарськими та іншими будівлями, спільною сумісною власністю подружжя, та стягнути з відповідача на її користь ? частину судових витрат.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 04.07.2002 року вона уклала шлюб з ОСОБА_3 Але їх шлюб не склався і вони розлучилися через Старобільський районний суд. Рішення про розлучення набрало чинності 26.11.2014 року. Окрім зазначеного зареєстрованого періоду їх шлюбу, вони з відповідачем стали проживати разом як сімя з вересня 2000 року і до моменту офіційної реєстрації шлюбу. За час сумісного проживання без реєстрації шлюбу вони мешкали за адресою: м. Старобільськ вул. Лермонтова, 47, цей будинок належав відповідачу. Також за час сумісного проживання сімєю без реєстрації шлюбу вона завагітніла і дитина народилася вже після реєстрації шлюбу. До вагітності з самого початку сумісного проживання із ОСОБА_3 сімєю, вони з ним вели спільне господарство, у них був спільний побут і бюджет. Вони разом вирішували питання витрачання зароблених коштів, питання спільного відпочинку, також вони разом працювали на ринку м. Старобільська продавцями продовольчих товарів. Пізніше вони разом вирішували, де їм жити, коли в них народиться дитина і обговорювали питання ремонту будинку, який купили в квітні 2002 року. Незважаючи на розірвання шлюбу, відповідач не бажає з нею обговорювати питання поділу спільного майна, всіляко уникає спілкування, не визнає їх подружніх стосунків, які існували до офіційної реєстрації шлюбу. У звязку з цим вона вимушена звернутися до суду з вказаним позовом.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, обґрунтувавши їх доказами, викладеними в позовній заяві. Просила позов задовольнити, а також стягнути ? частину витрат на правову допомогу у розмірі 200 грн. та ? частину судових витрат у розмірі 121 грн. 80 коп.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов ОСОБА_1 категорично не визнав, просив суд відмовити, оскільки позов не обґрунтований, оскільки з вересня 2000 року по 03.07.2002 року не мешкали разом однією сімєю, а тільки обмежувалися зустрічами. Сімейні відносини виникли з липня 2002 року з часу укладення шлюбу. Житловий будинок № 17 по вул. Словянська в м. Старобільськ Луганської області він придбав 16 квітня 2002 року за кошти, які попросив у своєї матері ОСОБА_5 Позивачка ОСОБА_1 не приймала участь у витратах на придбання будинку.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_6 в судовому засіданні позов не визнала як необґрунтований з наступних підстав. Сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі в період придбання житлового будинку, а тому не може бути спільною власністю, оскільки вони в цей період тільки зустрічалися, а відповідач придбав житловий будинок за кошти, які взяв у своєї матері ОСОБА_5

Суд, заслухавши показання сторін, допитавши свідків, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, прийшов до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що взимку 2000 року позивачка приїхала у м. Старобільськ, вони жили разом на квартирі на вул. Муранова. Позивачка з відповідачем почали зустрічатися. Влітку 2000 року відповідач зняв їм з ОСОБА_1 квартиру на кв. Пархоменко в м. Старобільськ. Потім весною 2001 року ОСОБА_3 забрав ОСОБА_1 до себе проживати на вул. Лермонтова.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що вона є матірю позивачки. Навесні чи влітку 2000 року її донька ОСОБА_1 приїхала в м. Старобільськ. Восени 2000 року вона повідомила її, що вона буде проживати з відповідачем на вул. Лермонтова, 47 м. Старобільськ. У 2001 році з ними за вказаною адресою проживав її (свідка) син ОСОБА_9 Вона також приїхала у м. Старобільськ 02.04.2002 року і два місяці проживала за вказаною адресою на вул. Лермонтова, 47 у м. Старобільськ. Також пояснила, що її донька ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_3 працювали реалізаторами продовольчих товарів у його матері на ринку м. Старобільська.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що він знаходиться у дружніх стосунках з відповідачем ОСОБА_3, який у 2000 році розказував йому, що познайомився з ОСОБА_1 і він запропонував їй проживати у нього вдома за адресою: вул. Лермонтова, 47 м. Старобільськ.

Показання свідка ОСОБА_10 суд до уваги не приймає, оскільки йому особисто не відомо щодо сумісного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією сімєю, а відомо йому ці факти зі слів ОСОБА_3 Суд не приймає як доказ, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що відповідач є її рідним братом. З 2000 року по 2002 рік він проживав з батьками у с. Чмирівка Старобільського району на вул. Миру, 30. У квітні 2002 року він купив будинок за гроші, які взяв у своєї матері.

Свідок ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснив, що він є рідним дядьком відповідача ОСОБА_3 і проживає по сусідству з його батьками у с. Чмирівка. У першому шлюбі ОСОБА_3 проживав до 2000 року. З літа 2002 року він проживав з позивачкою, а до цього з 2000 року по 2002 рік проживав з батьками у с. Чмирівка по вул. Миру, 30.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що з 2000 року вона знаходиться у дружніх стосунках з позивачкою ОСОБА_1 У 2002 році ОСОБА_1 завагітніла. На той час з зими 2000 року вона проживала з відповідачем ОСОБА_3 на вул. Лермонтова, 47 в м. Старобільськ. З ними також проживав син ОСОБА_13.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила суду, що відповідач її син. З літа 2000 року по літо 2002 рік він проживав у них в ІНФОРМАЦІЯ_1 на вул. Миру, 30. У липні 2002 року ОСОБА_3 одружився на позивачці ОСОБА_1 Вони жили за адресою: вул. Лермонтова, 47 м. Старобільська. У липні 2002 року він купив будинок на вул. Словянська, 17 м. Старобільськ. Вона давала у борг йому 4000 доларів США на придбання будинку. ОСОБА_3 працював на ринку м. Старобільська у неї реалізатором продовольчих товарів. ОСОБА_13 не працювала у неї реалізатором. ОСОБА_14 їй не повернув. Взимку 2003 року сторони почали проживати на ІНФОРМАЦІЯ_2.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснила, що вона являється сусідкою батьків відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_3 з 2000 року по 2002 рік постійно проживав з батьками в с. Чмирівка по вул. Миру, 30.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснила, що з 2000 року по 2002 рік відповідач ОСОБА_3 проживав з батьками у їх будинку в с. Чмирівка по вул. Миру, 30.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні в режимі відеоконференції пояснив, що позивачка ОСОБА_1 є його рідною сестрою. У 2000 році сестра поїхала жити у м. Старобільськ. Восени 2000 року вона переїхала проживати до відповідача за адресою вул. Лермонтова, 47 і забрала з собою сина. В 2001 році він приїхав також у м. Старобільськ та жив з ними до 2002 року на Лермонтова у флігелі. На ринку м. Старобільська відповідач працював у своєї матері, ОСОБА_1 також там працювала та допомагала йому (відповідачу).

Пояснення свідків ОСОБА_5 (матері відповідача), ОСОБА_11 (рідної сестри відповідача), ОСОБА_1 (рідного дядька відповідача), ОСОБА_15, ОСОБА_16 у суду сумнівів не викликають, тому що підтверджуються та узгоджуються у сукупності з іншими доказами по справі.

Пояснення свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 (мати позивача), ОСОБА_9 (рідний брат позивача), ОСОБА_12 в частині того, що сторони проживали разом як чоловік і дружина з вересня 2000 року по 03 липня 2002 року до реєстрації шлюбу, у суду викликають сумнів, тому що вони не узгоджуються з іншими показаннями свідків та доказами.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України цього Кодексу.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Для встановлення у судовому засіданні фактів, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Судом встановлено, що відповідно договору купівлі-продажу від 16.04.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Старобільського районного нотаріального округу Луганської області та зареєстрованого в реєстрі за № 1119, відповідач ОСОБА_3 придбав житловий будинок, розташований за адресою: вул. Словянська, 17, м. Старобільськ Луганської області (а.с.8).

З копії свідоцтва про одруження вбачається, що 04.07.2002 року сторони зареєстрували шлюб. Шлюб був зареєстрований Старобільським райвідділом реєстрації актів громадянського стану Луганської області за актовим записом 58 (а.с 6).

Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину доньку Карину, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 7).

З копії домової книги вбачається, що позивачка з 27.01.2004 року зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 14 зворот-15).

З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу видно, що актовий запис про розірвання шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_17 складено 05.10.2000 року.

При перевірці доводів позивачки, суд виходить з того, що до правовідносин, які виникли між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 з приводу визнання спірного житлового будинку спільною сумісною власністю та визнання факту проживання однією сімєю в зазначений період застосовуються відповідні норми КпШС України та Закону України «Про власність», які діяли на той час.

Ст.22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

Відтак, згідно норм КпШС України, фактичні шлюбні відносини не породжували будь - яких правових наслідків для сторін та виникнення прав та обов'язків подружжя. Діючим на той час КпШС не регулювалися майнові відносини чоловіка і жінки, які спільно проживають без реєстрації шлюбу.

Пленум Верховного Суду України у п. 12 постанови від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснив, що ст.ст. 22, 28, 29 КпШС не застосовуються до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори вирішуються на підставі п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність»,ЦК України, п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про власність» було передбачено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною 2 ст. 112 ЦК УРСР було визначено, що спільною сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

У п. 5 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» Пленуму Верховного Суду України вказано зокрема, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст. 22 КпШС України, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім'ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11 березня 2015 року № 6-211цс14, яка є обов'язкової для судів, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 22 КпШС України, частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» та від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Аналогічні по суті правові позиції Верховного Суду України викладено у постановах від 18 вересня 2013 року № 6-66цс13 та від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13.

Зазначені обставини позивачкою ОСОБА_1 не доведені.

Із матеріалів справи вбачається, що у період з вересня 2000 року по 03.07.2002 року позивач ОСОБА_1 не була зареєстрована у спірному будинку, а зареєструвалася в ньому 27.01.2004 року. Вказані обставини підтверджуються копією паспорту позивачки ОСОБА_1 (а.с. 5)

Доказів того, що у вказаний період ОСОБА_1 мешкала у помешканні ОСОБА_3 за адресою: вул. Словянська, 17, м. Старобільськ Луганської області, позивачка не надала.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснив, що у період з 2000 року по 2002 рік він проживав разом з батьками у їх будинку за адресою: Старобільський район, с. Чмирівка, вул. Миру, 30. Вказаний факт також підтвердили свідки ОСОБА_11, ОСОБА_1, ОСОБА_16, ОСОБА_5, ОСОБА_15

Не містять матеріали справи і обктивних доказів того, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 у період з вересня 2000 року по 03.07.2002 року спільно мешкали за вказаною адресою, вели спільне господарство і мали спільний бюджет, як і доказів того, що спірний будинок сторони придбали за спільні кошти.

Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснила, що у період з вересня 2000 року по 03.07.2002 року вона працювала з відповідачем на ринку м. Старобільська продавцями продовольчих товарів, заробітну плату вона не отримувала. Але з наданої позивачкою копії трудової книжки на її імя відомості про факт її роботи продавцем на ринку відсутні.

З наданого відповідачем оригіналу розписки від 12.03.2002 року вбачається, що ОСОБА_3 взяв у борг у ОСОБА_5 4000 доларів США на придбання будинку, який знаходиться за адресою: вул. Словянська, 17, м. Старобільськ Луганської області.

Позивач ОСОБА_1 не довела у судовому засіданні факту покупки будинку за спільні кошти, а також самого факту проживання однією сімєю з відповідачем ОСОБА_3

Спірний будинок, розташований за адресою: вул. Словянська, 17, м. Старобільськ Луганської області, зареєстрований за ОСОБА_3 і придбаний ним 16.04.2002 року не може бути визнаний спільною власністю фактичного подружжя у зв'язку з відсутністю правових підстав для такого висновку, оскільки згідно ст. 22 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є майно, нажите за час шлюбу. А сторони по справі на той час у шлюбі не перебували.

Таким чином, позицію позивачки стосовно визнання за нею права спільної сумісної власності суд вважає необгрунтованою, оскільки, в порушення вимог ст.60 ЦПК України, відповідно якій кожна сторона по справі повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, позивачкою не доведено суду відповідними доказами ступінь її участі у спільній з відповідачем праці.

Так, позивачкою не наведено суду відповідних документів, які б, взагалі, свідчили про її спільну працю з відповідачем (записів про її роботу в трудовій книжці або копій трудових угод), отримання спільних кредитів або займів для придбання майна, внесення за придбання майна своїх особистих коштів (чеків, квитанцій, прибутково-касових ордерів, будь-яких інших платіжних документів), приймання участі у нотаріальному оформленні угоди купівлі-продажу спірного майна. Також суд не може залишити поза увагою і відсутність будь-яких доказів участі позивачки в утриманні спірного майна після його придбання (тобто участі у проведенні ремонтних робіт, встановлен-ня обладнання, меблів та інш.).

Сторони та інші особи, які брали участь у справі, мали рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

З урахуванням вищевикладеного, суд в задоволенні позову відмовляє за недоведеністю.

На підставі наведеного та ст. 22 КпШС України, п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», п. 5 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» Пленуму Верховного Суду України, керуючись ст.ст. 10-11, 57, 60, 88, 209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки та визнання майна спільною сумісною власністю - відмовити за недоведеністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Луганської області через Старобільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.В. Форощук