Справа №263/7275/15ц
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ Провадження №2/263/2365/15
14 липня 2015 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі: судді Ікорської Є.С. при секретарі Корзініній О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні, моральної шкоди, -
Позивач надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав і просив задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Представник відповідача у судове засідання не з'явився з невідомої суду причини, надавши заперечення, з яких вбачається, що представник відповідача позовні вимоги не визнає, вважає, що відносно стягнення суми середнього заробітку позивач повинен доводити відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, в позовних вимог просила відмовити.
Відповідно до ст. 6 Конвенції Ради Європи «Про захист прав людини та основних свобод» від 04.11.1950 року, ратифікованою згідно із Законом України від 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і відкритий розгляд справи упродовж розумного строку незалежним та безстороннім судом.
Згідно із статтею 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.
У зв'язку з повторною неявкою представника відповідача суд ухвалив розглядати справу в порядку ст.224 ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи в їхній сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач з 17.05.2012 року по 05.02.2015 року перебував у трудових відносинах в ПрАТ «Азовелектросталь», що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці (а.с.8-9).
Відповідно до наказу №30к від 05.02.2015 р. ОСОБА_1 була звільнений з підприємства у зв'язку із скороченням штату на підставі ст.40 ч.1 КЗпП України (а.с.9).
Згідно з вимогами ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Статтею 115 КЗпП України визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Наявність факту порушення трудового законодавства в частині невиплати позивачу заборгованості по заробітній платі вбачається з наданої суду довідки, з якої видно, що за період з 01.08.2014 р. по лютий 2015 р. заборгованість (з урахуванням утриманих податків і зборів) складає 9006,62 грн., в тому числі заборгованість з виплати компенсації за невикористану відпустку в сумі 1753,48 грн. та вихідна допомога в сумі 1758,40 грн. (а.с.22), у зв'язку з чим суд приходить до переконання про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача зазначеної суми заборгованості по заробітній платі, яка включає компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Як зазначено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Суд, вважаючи обґрунтованою вимогу позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку із ним по заробітній платі при його звільненні, вирішує питання про розмір стягуваної суми, виходячи з наступного.
Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з пунктом 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).
Проте на запит суду відповідачем не надано належним чином складеної довідки.
Натомість позивачем надано довідку про середню заробітну плату №429 від 19.02.2015 р., відповідно до якої середньоденна заробітна плата позивача складала 40,92 грн. (а.с.19).
Суд бере за основу саме цей розрахунок, оскільки в обґрунтування своїх заперечень відповідач не надав іншого розрахунку.
З моменту звільнення позивача з ПрАТ «Азовелектросталь» по день ухвалення рішення (з 06.02.2015 року по 14.07.2015 року) відповідно до розрахунку норми тривалості робочого часу на лютий-липень 2015 р. 106 минуло робочих днів.
Таким чином, суд встановив, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення суду складає 4337,52 грн. (106 днів х 40,92 грн. = 4337,52 грн.) і саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.
Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.
Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Ураховуючи, те що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 2371 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
Позивач просив відшкодувати йому моральну шкоду в грошовому еквіваленті в сумі 500 грн.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через зусилля, вжиті для відновлення трудових прав, і приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 200 грн., у зв'язку з чим суд задовольняє позов в цій частині вимог частково.
Також відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп., від сплати якого, відповідно до закону, звільнений позивач.
Керуючись ст.ст.1, 2, 4, 33 ЗУ "Про оплату праці", ст. 115,116, 117, 233, 237-1 КЗпП України, ст.ст.10,11,60, 88, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні, моральної шкоди - задовольнити частково.
Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 01.08.2014 року по 05.02.2015 року в сумі 9006,62 гривень, 4337,52 грн. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні, 200 грн. моральної шкоди.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» на користь держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.
Відповідачем на заочне рішення може бути подана письмова заява про його перегляд Жовтневим райсудом міста Маріуполя протягом 10 днів з дня отримання копії заочного рішення.
Позивачем на заочне рішення може бути подана апеляція в апеляційний суд Донецької області через Жовтневий райсуд м. Маріуполя протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя: Є.С. Ікорська