УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про звернення стягнення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із указаним позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що 25 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір на суму 34 750 доларів США з кінцевим терміном повернення 25 квітня 2018 року. На забезпечення виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором 25 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, що належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 28 грудня 2005 року. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 17 січня 2013 року утворилась заборгованість в сумі 44 824,70 доларів США. У зв'язку з чим, у рахунок погашення зазначеної суми заборгованості просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 та виселити з квартири усіх мешканців, які в ній проживають.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2013 року позов задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 25 квітня 2008 року в сумі 44 824,70 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 17 січня 2013 року складає 358 149 грн 34 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 44,28 кв. м, житловою площею 27,41 кв. м, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах, організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Виселено ОСОБА_3 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в квартирі, яка є предметом іпотеки і розташована за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 17 лютого 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором у позивача виникло право задовольнити свої вимоги за рахунок нерухомого майна, переданого в іпотеку відповідачами у справі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд зазначив, що при вирішенні даного спору підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07 червня 2014 року, згідно з яким предмет іпотеки не може бути примусово відчужений, при цьому наявні всі умови для застосування цього Закону України. Також апеляційний суд зазначив, що резолютивна частина районного суду не відповідає вимогам п. 1 ст. 215 ЦПК України та ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Крім того, виселяючи інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в квартирі, суд не зазначив цих осіб та не залучив їх до участі у справі.

Проте повністю з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до пункту 2 частини першої статті 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Вказаним вимогам рішення апеляційного суду в повному обсязі не відповідає.

Судом встановлено, що 25 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір на суму 34 750 доларів США з кінцевим терміном повернення 25 квітня 2018 року.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором 25 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, що належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 28 грудня 2005 року.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником ОСОБА_4 умов кредитного договору станом на 17 січня 2013 року утворилась заборгованість в сумі 44 824,70 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон) протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

З огляду на ст. 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

За своїм змістом Закон встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції наведеного не врахував, не встановив фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, що є підставою для скасування вказаного рішення та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді апеляційний суд має встановити наявність або відсутність загальних підстав для примусового стягнення на належне відповідачу майно.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська