АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4756/15 Головуючий 1 інстанції
Справа № 635/1373/15-ц ОСОБА_1
Категорія: житлова Доповідач: Яцина В.Б.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2015 року

Колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - судді Яцини В.Б.

суддів колегії - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря Костюченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, про виселення та вселення, за апеляційними скаргами ОСОБА_5 і ОСОБА_4 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 15 травня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

20.02.2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог послалася на те, що 24 квітня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики грошей на суму 199 680 грн.

На забезпечення виконання основного зобов'язання, 24 квітня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

14 листопада 2014 року за ОСОБА_4 на підставі цього договору було зареєстровано право власності на зазначену квартиру.

Проте, ОСОБА_5, перешкоджає ОСОБА_4 користуватися квартирою у звязку з чим, вона через свого представника зверталася до органів міліції із відповідною заявою про незаконні дії відповідача.

Посилаючись на вказані обставини, а також неможливість проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в одній квартирі, на підставі ст.ст. 116, 157 ЖК України, ст. 391 ЦК України, просив суд усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_5, із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла, та вселенні ОСОБА_4 у спірну квартиру.

Представник позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5, та її представник ОСОБА_7 в судовому засіданні проти позову заперечували.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 15 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_6, що діє в інтересах ОСОБА_4, до ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, про виселення та вселення - задоволено частково. Усунуто перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1. В решті позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Не погоджуючись з таким рішенням ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що рішення не обґрунтоване, винесено з порушенням норм процесуального права, судом порушені норми ст.ст. 119-121 ЦПК України при прийнятті позовної заяви, а також вимоги щодо повідомлення відповідача про дату, місце та час розгляду справи, та не надано можливість участі у розгляді справи і висловитися в судових дебатах.

ОСОБА_8, який діє в інтересах ОСОБА_4, в апеляційній скарзі поставив питання про скасування рішення районного суду лише в частині відмови у задоволенні її позову і просить ухвалити нове рішення про задоволення її позову повністю. На обґрунтування скарги послався на те, що суд безпідставно застосував правову позицію, яка викладена в постанові ВС України № 6-39цс15, яка не стосується цієї справи, оскільки підставою заявленого позову є не звернення стягнення на іпотечне майно, а захист права власності на предмет іпотеки, яке було позивач набула на підставі відповідного договору про іпотеку у досудовому порядку.

Колегія суддів, вислухавши головуючого суддю доповідача, пояснення представника ОСОБА_4 ОСОБА_8, за відсутності ОСОБА_5, яка була належним чином повідомлена про судове засідання, однак до нього не з?явилася і свого представника не направила, хоча у її розпорядженні для цього був необхідний час, що відповідно до ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, вважає, що обидві апеляційні скарги підлягають відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що квартира АДРЕСА_2 була приватизована та належала ОСОБА_5, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно 23-3138/13, виданого 14 квітня 2013 року відділом приватизації Комунального підприємства «Харківське районне БТІ».

24 квітня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, було укладено договір позики грошей на суму 199 680 грн. строком до 24 травня 2014 року.

На забезпечення виконання основного зобов'язання, 24 квітня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

За п. 5.2 вказаного договору у разі невиконання або неналежного виконання в строк до 24 травня 2014 року зобовязання за основним договором сторони домовились про те, що звернення на передане в іпотеку майно може бути здійснено шляхом, передбаченим ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», та іпотекодержатель має право зареєструвати право власності на предмет іпотеки на своє імя. В такому випадку цей договір виступає правовстановлюючим документом та є правовою підставою для реєстрації права власності на іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Зобовязання ОСОБА_5 за договором позики виконані не були, на підставі чого та відповідно до вказаного договору іпотеки 14 листопада 2014 року за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3, і вона стала його власником.

Проте ОСОБА_5 залишилась проживати та бути зареєстрованою в зазначеній квартирі.

Частково відмовляючи у задоволенні позову районний суд не знайшов підстав для застосування ст.ст. 116, 157 ЖК України і для виселення відповідачки і при цьому послався на наступне.

Згідно до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або

використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого

приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути

зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного

приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в

обміні стороною.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без

надання їм іншого жилого приміщення.

Стаття 157 ЖК УРСР передбачає, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази наявності підстав для застосування ст.ст. 116, 157 ЖК України, районний суд правильно не погодився з посиланням позивача на вказані норми права.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення та передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК Української PCP, у частині першій якої передбачено про виселення лише з підстав, передбачених законом.

Частина 3 ст. 109 ЖК Української PCP регулює порядок виселення громадян при досудовому зверненні стягнення на предмет іпотеки житловий будинок чи житлове приміщення.

Відповідно до 2 ч. ст. 109 ЖК Української PCP громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК Української PCP встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, яке не було придбане за рахунок позики.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 березня 2015 року № 6-39цс15.

Відповідно до правил ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Колегія суддів не знаходить підстав для відступу від вищевказаної правової позиції, викладеної у висновках постанови Верховного Суду України від 17 березня 2015 року № 6-39цс15. У даному випадку судом встановлені аналогічні обставини справи про примусове виселення іпотекодержателем іпотекодавця з житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, які різняться лише в тому, що у справі, яка була розглянута Верховним Судом України, вимога про виселення іпотекодавця була заявлена іпотекодержателем в суді разом із вимогою про звернення стягнення на іпотечне майно, тобто відповідно до ст. 39 Закону Країни, а не після досудового звернення стягнення на предмет іпотеки, і при цьому відхиляє доводи скарги представника ОСОБА_4 про те, що у даному випадку з огляду на порушення права нового власника житла за свій розсуд ним користуватися підлягає до застосуванню норми ст. 391 ЦК України, ст. 41 Конституції України, п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України а не ст.ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 190 ЖК УРСР.

Підставою для набуття права власності позивачем на житлове приміщення, з якого він просить виселити відповідача, є договір іпотеки, тому на спірні правовідносини по цій справі поширюється норми ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 190 ЖК УРСР, якими врегульовано порядок виселення мешканців після прийняття іпотекодерджателем рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Оскільки у постанові Верховного Суду України від 17 березня 2015 року № 6-39цс15 було надано тлумачення змісту як ст. 39, так і ст. 40 Закону України «Про іпотеку» у співвідношенні до ст. 109 ЖК України, той факт, що по даній справі ст. 39 Закону України «Про іпотеку» не підлягає застосуванню, не має правового значення.

Доводи скарги ОСОБА_5 про необґрунтованість висновків суду є безпідставними, свою процесуальну можливість навести доводи на їх спростування в апеляційній скарзі і надати докази на їх підтвердження апеляційному суду вона не використала.

Судом було безспірно встановлено, що відповідачка заперечує проти проживання позивачки у спірній квартирі.

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 155 ЖК України закріплені гарантії прав громадян, які мають у власності жилий будинок, квартиру, згідно яких жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою).

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

На підставі вищевикладеного районним судом було обґрунтовано встановлено, що право користування належною позивачці на праві власності квартирою порушене, а тому є законні підстави для задоволення позовних вимог про усунення перешкод в користуванні власністю лише шляхом вселення позивачки до житлового приміщення. Позивач не надала до суду відомостей про наявність у відповідачки іншого житлового приміщення, до якого можливе її примусове виселення судом для постійного проживання.

У статті 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. При цьому використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Україною Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, - кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які, на її думку, необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів.

Стаття 47 Конституції України передбачає право кожного на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

З огляду на те, що передбачена законом у ст. 190 ЖК УКРСР умова для виселення іпотекодержателем - новим власником житла мешканців з переданого в іпотеку жилого приміщення: одночасне надання за рішенням суду іншого постійного жилого приміщення, - обумовлена тим, що жиле приміщення, яке вони займають, не було придбано за рахунок позики, а також відсутністю у боржників іншого постійного житла. При цьому закон, за наявності вищевказаних у ст. 116 ЖК УРСР порушень з боку відповідачки, містить правовий механізм для нового власника для захисту свого права власності на житло. Тому колегія суддів доходить висновку, що у даному випадку був дотриманий розумний і справедливий баланс інтересів сторін, спрямований на захист конституційного права кожного на житло (ст. 47), що має загальний суспільний інтерес, і гарантії ст. 1 Першого Протоколу були дотримані.

Оскільки таким чином суд першої інстанції ухвалив своє рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарг цього висновку не спростовують, то з передбачених ст. 308 ЦПК України підстав апеляційний суд відхиляє апеляційні скарги і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 315, 319, 323-325, 327 ЦПК України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 і представника ОСОБА_4 ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 15 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя:

Судді колегії: