Справа № 454/404/13 Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л.Ю.
Провадження № 22-ц/783/3122/15 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Курій Н.М.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.

за секретаря Куцика І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Державного підприємства «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Червоноградська» та ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 22 лютого 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Львіввугілля» про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обовязків внаслідок професійного захворювання,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 22 лютого 2013 року позов ОСОБА_2 до ДП «Львіввугілля» про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обовязків внаслідок професійного захворювання, позовні вимоги задоволено частково.

Суд ухвалив стягувати з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь ОСОБА_2 10000 гривень моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обовязків внаслідок професійного захворювання.

Суд стягнув з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь держави судовий збір в розмірі 229 грн. 40 коп.

В задоволені інших позовних вимог суд відмовив.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2013 року задоволено частково апеляційну скаргу Державного підприємства «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Червоноградська» та відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_2.

Суд апеляційної інстанції ухвалив стягнути з Державного підприємства «Львіввугілля» 3000 грн. моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я внаслідок трудового каліцтва та 114 грн. 17 коп. судового збору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2013 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2013 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року заяву ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2013 року задоволено, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2013 року скасовано та передано справу на новий касаційний розгляд.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 лютого 2015 року задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_2, рішення Апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2013 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ДП «Львіввугілля» посилається на те, що на момент втрати позивачем працездатності (станом на 11.07.1996 року) діяли Закон України «Про охорону праці» та «Правила відшкодування шкоди власником підприємства, установи, організації або уповноваженим органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків», затверджених Постановою КМУ від 23.06.1993р. №492. В частині 2 п. 11 «Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків» було передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 200% мінімальних розмірів зарплати, незалежно від інших будь - яких виплат. У звязку з цим, моральна шкода може становити до 3000 гривень, виходячи із розрахунку 200 х 15 грн. (мінімальна заробітна плата на момент втрати профпрацездатності) =3000 гривень.

Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не застосував терміни позовної давності.

ДП «Львіввугілля» просить рішення Сокальского районного суду Львівської області від 22 лютого 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що розмір моральної шкоди визначений судом без урахування роз'яснення положень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року, зі змінами та доповненнями, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних та фізичних страждань з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, без врахування характеру та тривалості страждань, стану здоров'я потерпілого, істотності вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин справи і наслідків, що наступили. При вирішенні даного питання суд мав виходити з розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

ОСОБА_2 просить рішення Сокальского районного суду Львівської області від 22 лютого 2013 року змінити в частині стягнутого розміру моральної шкоди та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ДП «Львівугілля» на його користь 188 160 гривень відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоровя при виконанні трудових обовязків.

Сторони в судове засідання не зявилися. хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені у відповідності до вимог ст.74 ЦПК України, що підтверджується повідомленням про вручення судової повістки ОСОБА_2 (а.с. 192) та телефонограмою про час та дату розгляду справи на 11.06.2015 року, прийнятою його представником ОСОБА_3 від якого поступило клопотання про розгляд справи без його присутності (а.с. 193).

Представник ДП «Львівугілля» також був належним чином повідомлений про час та дату розгляду справи на 11.06.2015 року, що підтверджується його розпискою в матеріалах справи (а.с. 189).

За таких обставин, колегія суддів вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України та відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України розглянути апеляційні скарги у відсутності осіб, які не з`явилися та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги необхідно відхилити з таких підстав.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 з 1979р. по 1996р. працював на шахті «50-річчя СРСР» виробничого обєдання "Укрзахідвугілля", виконував роботу підземного гірничого робітника з повним робочим днем, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 9-10).

11 липня 1996 року ОСОБА_2 вперше встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва та 80% втрати працездатності.

В подальшому, за висновками МСЕК, відсотки працездатності змінювалися, і за останнім висновком від 07 серпня 2008 року, позивачу було встановлено 60% відсотків втрати працездатності та ІІІ групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва безтерміново.

Отже, право на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, у позивача виникло 11.07.1996р., коли висновком МСЕК йому вперше встановлено 80% втрати професійної працездатності.

На цей час спірні правовідносини визначалися Цивільним кодексом УРСР 1963 року, Законом України "Про охорону праці" та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року №472.

Задовольняючи частково позов, постановивши стягнути на користь ОСОБА_2 10 000 грн. моральної шкоди, районний суд виходив з того, що позивачеві заподіяна моральна шкода, яка обумовлена моральним та фізичним стражданням з приводу ушкодження здоровя, внаслідок професійного захворювання при виконанні своїх трудових обовязків, у звязку з якими йому було встановлено вперше 80 % втрати працездатності, а пізніше 60 % безтерміново, він не має можливості повноцінно працювати та для організації свого життя йому доводиться докладати додаткові зусилля.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно із ст.173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п.п.1,2 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року №472, власник підприємства, установи і організації (надалі - підприємство) або уповноважений ним орган (надалі - власник) несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків (надалі - ушкодження здоров'я), а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому внаслідок фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці. Власник звільняється від відшкодування шкоди, якщо доведе, що шкода заподіяна не з його вини, а умови праці не є причиною моральної шкоди.

Доказами вини власника можуть бути акт про нещасний випадок на виробництві або акт про професійне захворювання.

Під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь який її розмір може мати суто умовний характер.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1997 року Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності.

У п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди звернуто увагу на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та ін. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Пунктом 13 зазначеної вище Постанови розяснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Умови відшкодування моральної (немайнової) шкоди, передбачені укладеним сторонами контрактом, які погіршують становище працівника порівняно з положеннями ст. 237-1 КЗпП чи іншим законодавством, згідно зі ст. 9 КЗпП є недійсними.

Колегія суддів вважає, що районний суд дійшов правильного висновку про те, що шкоду здоровю позивача було завдано в результаті його роботи в шкідливих умовах праці на підприємстві ДП Львіввугілля протягом 17 років, він втратив 80 % втрати працездатності, а пізніше 60 % безтерміново, є інвалідом третьої групи, що призвело до втрати ним нормальних життєвих звязків та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, чим йому заподіяно моральну шкоду.

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням норм ст. 23 ЦК України, ст.237-1 КЗпП України, розяснень Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 (з наступними змінами) Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, висновки суду першої інстанції щодо розміру відшкодування моральної шкоди, який був визначений судом з урахуванням мінімальної заробітної плати (1147 грн.), яка діяла на час розгляду справи в повній мірі відповідають обставинам справи, є обґрунтованими, а тому, на думку судової колегії, є правильними.

Встановленими обставинами та матеріалами справи спростовуються твердження апелянта ДП Львіввугілля щодо відсутності підстав для відшкодування ОСОБА_2 моральної шкоди.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта ДП Львіввугілля про застосування тримісячного строку позовної давності, оскільки згідно із ст.268 ЦК України позовна давність не застосовується до вимог про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю, тобто і на вимоги про відшкодування моральної шкоди, та вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав особи, якою є відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, правильно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги Державного підприємства «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Червоноградська» та ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 22 лютого 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Курій Н.М.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.