Справа № 442/1024/13 Головуючий у 1 інстанції: Коваль Р.Г.
Провадження № 22-ц/783/2209/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2015 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Гриновця Б.М.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 грудня 2014 року,-

встановила:

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 грудня 2014 року у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про поділ майна подружжя, яке придбане під час її проживання однією сім'єю із ОСОБА_8 як жінки і чоловіка, які не перебували між собою у шлюбі - відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивачка ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, посилається на те, суд не взяв до уваги того, що вона проживала із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини. Під час спільного проживання вони разом із спадкодавцем заробляли спільні кошти. З метою покращення житлових умов, вона разом із ОСОБА_8 та з допомогою її мати ОСОБА_9, купили квартиру АДРЕСА_1. Оскільки, на момент купівлі квартири у них з ОСОБА_8 була повна довіра та взаєморозуміння, то вона не заперечувала проти того, щоб він став власником придбаної квартири. Враховуючи вищевикладене просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити.

В судове засідання з'явився представник відповідача - ОСОБА_3, інші особи, які беруть участь у справі не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, що дає апеляційному суду право, у відповідності до вимог, ч.2 ст.305 Цивільного процесуального кодексу(далі-ЦПК) України, розглянути справу у їх відсутності. На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3, який заперечив щодо доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з таких підстав.

Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам закону, є справедливим і обґрунтованим.

Положеннями ст. 214 ЦПК Українипередбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_4 та гр.ОСОБА_8 на момент придбання останнім у власність житлової квартири АДРЕСА_1 не перебували у зареєстрованому шлюбі, а фактичні шлюбні відносини не породжували ніяких прав та обов'язків для осіб, які проживали однією сім'єю. Крім того, позивачем ОСОБА_4 не додано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували обставини щодо спільної праці громадян ОСОБА_8 та позивача ОСОБА_4, які об'єдналися для спільної діяльності, у результаті якої набули у власність спірну квартиру АДРЕСА_1. Також, позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про наявність у депозитному сейфі майна, яке є спільним майном подружжя.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК Україниздійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Згідно до ст. 212 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК Українипередбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Матеріалами справи та судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 придбана колишнім чоловіком позивача ОСОБА_8 08 червня 1999 року, що підтверджуються наявною у матеріалах справи фотокопією договору купівлі-продажу квартири від 08 червня 1999 року, укладеного між продавцями ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 з однієї сторони та покупцем ОСОБА_8 із другої сторони.(т.1 а.с.23).

На момент укладення зазначеного договору купівлі-продажу спірної житлової квартири ОСОБА_8 перебував в офіційно зареєстрованому шлюбі із своєю першою дружиною ОСОБА_13, який було розірвано на підставі судового рішення у справі №2-1027/1999 р. лише 18 серпня 1999 року.(т.1 а.с.22), а відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю Українимайно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Разом з тим, із позивачем ОСОБА_4 в офіційні шлюбні відносини ОСОБА_8 вступив лише 22 жовтня 1999 року(т.1 а.с.9), які розірвав 27 квітня 2010 року, що вбачається із наявної у матеріалах справи копії рішення Дрогобицького міськрайонного суду у цивільні справі № 2-343/10 про розірвання шлюбу між ОСОБА_8 та ОСОБА_4(а.с.21)

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 12 постанови від 12 червня 1998 року N 16"Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" судам слід мати на увазі, що правила статей 22, 28, 29 КпШС не застосовують до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України "Про власність", відповідних норм Цивільного кодексу Україниі з урахуванням роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в п. 5 постанови від 22 грудня 1995 р. N 20"Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності".

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про власність" (який діяв на момент виникнення правовідносин) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду України в п. 5 постанови № 20 від 22 грудня 1995 року"Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону України "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України "Про власність"). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім'ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Оскільки, позивач ОСОБА_4 та гр.ОСОБА_8 на момент придбання останнім у власність квартири АДРЕСА_1 у зареєстрованому шлюбі не перебували, а відтак відповідно до згаданого вище Кодексу фактичні шлюбні відносини не породжували ніяких прав та обов'язків для осіб, які проживали однією сім'єю.

Жодних інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність обставин щодо спільної праці громадян ОСОБА_8 та позивачки ОСОБА_4, які об'єдналися для спільної діяльності, у результаті якої набули у власність згадану вище квартиру і яку слід було б розцінювати судом як майно, що набуте у спільну часткову власність, позивачем не надано.

Крім того, судом встановлено, що між ОСОБА_8 з однієї сторони та Дрогобицькою філією AT "Укрінбанк" із другої сторони у період з 2005 року до 2009 року неодноразово укладались договори на користування індивідуальним депозитним сейфом у депозитарії AT "Укрінбанк" та договір на користування індивідуальним сейфом. Останній такий Договір № 090060 на користування індивідуальним сейфом від 13 квітня 2009 року, згідно якого банк надав ОСОБА_8 у тимчасове особисте користування сейф № НОМЕР_1 та ключ від цього сейфу.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки, позивач в порядку ст.60 ЦПК України зобов'язана була довести ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог проте, останньою цього зроблено не було, як не надано жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про наявність у депозитному сейфі майна, яке є спільним майном подружжя, а відтак суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову і в цій частині.

Судом вірно встановлені фактичні обставини справи, правильно застосований матеріальний закон та дотримана процедура передбачена ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення такої.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК Україниапеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: М.Я.Богонюк

Б.М.Гриновець