Михайлівський районний суд Запорізької області
Справа № 321/1123/13-ц
Провадження № 2/321/12/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2014 року смт. Михайлівка

Михайлівський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого: судді Дараган Л.В.

при секретарі: Засько О.А.

за участю представників: позивача ОСОБА_1, відповідачів ОСОБА_2, адвоката ОСОБА_3, третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, розташованого в смт. Михайлівка Запорізької області, цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення стягнення на частку у майні, що є у спільній частковій власності, за участю третіх осіб відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області, ОСОБА_8, органу опіки та піклування Михайлівської районної державної адміністрації,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення стягнення на частку у майні, що є у спільній частковій власності, за участю третіх осіб відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області, ОСОБА_8, органу опіки та піклування Михайлівської районної державної адміністрації.

В позові зазначено, що рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 25 березня 2011 року з відповідача ОСОБА_6 на користь позивача була стягнута сума боргу в розмірі 84090 гривень 37 копійок. Згідно рішення суду в подальшому був виданий виконавчий лист, на підставі якого державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області було відкрито виконавче провадження, складений акт опису та арешту майна, накладений арешт і заборона відчуження на житловий будинок, розташований за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, смт. Михайлівка, вул. Карла Маркса, 210-а, в якому проживають відповідач ОСОБА_6 разом зі своєю родиною. Протягом часу з грудня 2011 року до часу звернення до суду із дійсним позовом позивачу були перераховані грошові кошти в розмірі 4448 гривень 15 копійок. Однак, відповідач ОСОБА_6 рішення суду належним чином не виконує, грошові кошти позивачу не сплачує. В ході виконання виконавчого документа державним виконавцем не встановлено особистого майна боржника ОСОБА_6, достатнього для задоволення вимог позивача в повному обсязі. Відповідач ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом про визнання права спільної сумісної власності подружжя. Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2011 року за відповідачем ОСОБА_7 було визнано право власності на 1/2 частину будинку № 210-а по вул. Карла Маркса в смт. Михайлівка Михайлівського району Запорізької області. 11 жовтня 2013 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області було винесено постанову про повернення позивачу виконавчого документу у зв'язку з відсутністю у боржника майна та грошових коштів, на які можливо було б накласти стягнення. Також в постанові було зазначено про неможливість виділу частки майна в натурі, у зв'язку з відсутністю дозволу органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна боржника, так як в будинку проживають неповнолітні діти. Позивач зазначає, що оскільки виділ частки боржника в натурі та її продаж неможливий, сам боржник відмовляється від продажу своєї частки у майні, інший співвласник також не бажає придбати частку боржника, тому він має право вимагати переведення на нього всіх прав та обов'язків співвласника боржника з проведенням відповідного перерахунку. Позивач просить суд перевести на нього права та обов'язки співвласника боржника ОСОБА_6 на 1/2 частину житлового будинку, яка належить йому на праві спільної часткової власності та розташована за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, смт. Михайлівка, вул. Карла Маркса, 210-а, з проведенням відповідного перерахунку, а також стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на те, що позивачем була дотримана послідовність пред'явлення вимог до боржника відповідно до ст. 366 ЦК України.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_6 та його представник позов не визнали та пояснили, що вимоги позивача незаконні та необґрунтовані. Так, дійсно законом передбачений обраний позивачем спосіб, але відповідач ОСОБА_6 не відмовляється від продажу своєї частки майна, однак на це не було надано дозвіл органом опіки та піклування, оскільки в будинку зареєстровані та проживають двоє малолітніх дітей. В теперішній час у відповідача немає грошей, аби сплатити суму, яка була стягнута з нього на користь позивача, однак він буде сплачувати борг за наявної у нього можливості. Також відповідач ОСОБА_6 пояснив, що подаючи письмові запереченні проти позову, він мав на увазі не закриття провадження по справі, а відмову в задоволенні позову. Представник відповідача зазначив, що позивач безпідставно після початку судового розгляду подав уточнену позовну заяву, якою змінив предмет і підставу позову. Тому просять суд в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_7 заявлені позовні вимоги не визнав в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що заявлені позивачем вимоги безпідставні та не підтверджені жодними доказами. Так, позивачем не дотримано вимог ст. 366 ЦК України, не надано жодних належних доказів щодо неможливості виділу частки відповідача ОСОБА_6 в натурі, щодо відмови інших співвласників від придбання належної йому частки. При цьому зазначив, що відповідач ОСОБА_7 не відмовляється від придбання належної відповідачу ОСОБА_6 частки за яку-небудь символічну суму, однак до неї з жодними пропозиціями ніхто не звертався.

В судове засідання представник третьої особи відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за його відсутності від нього не надходило, тому суд визнає його неявку неповажною, та вважає можливим ухвалити рішення за відсутності третьої особи на підставі наявних у справі доказів. Однак, в попередніх судових засіданнях представник третьої особи ОСОБА_9 пояснила, що дійсно на виконанні перебувало виконавче провадження про стягнення з відповідача ОСОБА_6 на користь позивача суми боргу, але звернути стягнення на нерухоме майно не виявилось можливим, оскільки органом опіки та піклування не надано згоду на виділ частки житлового будинку в натурі, так як там мешкають неповнолітні діти. 11 жовтня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, при цьому арешт з майна не знятий, так як в разі повернення виконавчого документа стягувачу арешт з майна не знімається.

В судове засідання третя особа ОСОБА_8 не з'явилася, від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, заперечує проти заявлених позовних вимог у зв'язку з їх незаконністю та необґрунтованістю.

В судовому засіданні представник третьої особи органу опіки та піклування Михайлівської районної державної адміністрації заперечила проти задоволення позову та пояснила, що відповідач ОСОБА_6 звернувся із заявою про дозвіл на відчуження 1/2 частини житлового будинку. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Михайлівській районній державній адміністрації Запорізької області члени комісії вирішили не надали дозвіл на відчуження 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, смт. Михайлівка, вул. Карла Маркса, 210-а, тому що в даному житловому будинку проживають малолітні діти. Так само неможливо й перевести права та обов'язки відповідача ОСОБА_10 на позивача, оскільки це також є відчуженням належної відповідачу ОСОБА_10 частки майна і цим будь порушені права та інтереси малолітніх дітей.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про неможливість задоволення позову з наступних підстав.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка підписана Україною 21 лютого 1990 року, ратифікована 27 лютого 1991 року, набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, закріплено, що Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім'ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка підписана Україною 21 лютого 1990 року, ратифікована 27 лютого 1991 року, набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно до ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка підписана Україною 21 лютого 1990 року, ратифікована 27 лютого 1991 року, набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном.

Відповідно до ст. 6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.

Відповідно до ч. 2 ст. 176 СК України, права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюється законом.

Відповідно до ч. 1, ч. 3, ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до ст. 366 ЦК України, кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом. У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», запобігання бездомності і безпритульності система заходів, спрямованих на усунення правових, соціальних та інших причин виникнення бездомності та безпритульності, запобігання їм, у тому числі заходів щодо зниження ризику втрати особою прав на жилі приміщення і запобігання втраті цих прав, а також на запобігання виникненню негативних суспільних наслідків, пов'язаних з відсутністю в особи житла.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Як встановлено в судовому засіданні, в провадженні відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області знаходилось виконавче провадження з примусового виконання виконавчого документу виконавчого листа № 2-1/2011, виданого 26 травня 2011 року Михайлівським районним судом Запорізької області, про стягнення зі ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 боргу в розмірі 84090 гривень 37 копійок.

07 листопада 2011 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області ОСОБА_9 було складено акт опису та арешту майна, згідно якого при примусовому виконанні виконавчого провадження було проведено опис та накладено арешт на належне боржнику майно на загальну суму 3500 гривень. На описане майно накладено арешт і встановлено обмеження права користування ним: будь-який вид відчуження, знищення. Зазначене майно прийняте на відповідальне зберігання, копію акту опису та арешту майна отримано відповідачем ОСОБА_6.

Згідно повідомлення служби у справах дітей Михайлівської районної державної адміністрації Запорізької області, направленого на адресу відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області, служба у справах дітей відповідно до п. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» не надає дозвіл на відчуження нерухомого майна 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, смт. Михайлівка, вул. Карла Маркса, 210-а, в зв'язку з тим, що в даному будинку зареєстровані та проживають малолітні діти ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області від 11 жовтня 2013 року, виконавчий документ виконавчий лист № 2-1/2011, виданий 26 травня 2011 року Михайлівським районним судом Запорізької області, про стягнення суми боргу в розмірі 84090 гривень 37 копійок було повернуто стягувачу. При цьому в постанові зазначено, що за боржником не зареєстровано сільськогосподарської техніки, зареєстровано право власності на об'єкт нерухомості, не зареєстровано автотранспорт, боржник не є отримувачем пенсії, боржник зареєстрований як само зайнята фізична особа, арештовано рахунки в банківських установах, але кошти для виконання відсутні; державним виконавцем за адресою, зазначеною у виконавчому провадженні, складено акт державного виконавця про відсутність майна, на яке можливо звернути стягнення; боржник не працевлаштований і на обліку у районному центрі зайнятості не перебуває; арешт на все майно накладено, виявлене і описане рухоме майно боржника реалізовано, на реалізацію нерухомого майна управлінням у справах дітей не надано дозволу; залишок боргу складає 79455 гривень 36 копійок, виконавчого збору 7945 гривень 54 копійок.

Згідно свідоцтва про право особистої власності, виданого 18 листопада 1996 року Михайлівською районною державною адміністрацією, житловий будинок № 210-а по вул. Карла Маркса в смт. Михайлівка Михайлівського району Запорізької області належить ОСОБА_6, з реєстраційним написом про те, що вказаний житловий будинок зареєстрований в Михайлівському бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за ОСОБА_6 та записаний в реєстраційну книгу № 16 за реєстраційним № 4915 18 листопада 1996 року.

Згідно технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду № 210-а по вул. Карла Маркса в смт. Михайлівка, власником зазначений ОСОБА_6, будинок має загальну площу 68,5 кв. м, жила площа 41,5 кв. м, підсобна 27,0 кв. м, площа, що не ввійшла в загальну, 9,7 кв. м.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 25 червня 1991 року районним відділом ЗАГС п. Михайлівка Запорізької області, 25 червня 1991 року ОСОБА_6 та ОСОБА_13 уклали шлюб, після укладення шлюбу прізвище чоловіка ОСОБА_6 та дружини ОСОБА_6, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 25 червня 1991 року зроблено запис № 64.

Згідно свідоцтва про народження, виданого повторно 02 серпня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області, ОСОБА_10 та ОСОБА_7 є батьками дитини ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_3, про що в книзі реєстрації народжень 10 січня 1992 року зроблено відповідний актовий запис № 08.

Згідно свідоцтва про народження, виданого 26 липня 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області, ОСОБА_10 та ОСОБА_7 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, що в книзі записів актів громадянського стану про народження 26 липня 2002 року зроблено відповідний запис № 48.

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2011 року за ОСОБА_7 було визнано право власності на 1/2 частину будинку № 210-а по вул. Карла Маркса в смт. Михайлівка Михайлівського району Запорізької області

Згідно домової книги, в будинку № 210-а по вул. Карла Маркса в смт. Михайлівка Михайлівського району Запорізької області зареєстровані: ОСОБА_6, ОСОБА_14 та ОСОБА_11.

Згідно свідоцтва про шлюб, виданого 16 червня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області, 16 червня 2012 року ОСОБА_15 та ОСОБА_14 зареєстрували шлюб, прізвище чоловіка ОСОБА_15 та дружини ОСОБА_15, про що в книзі реєстрації шлюбів 16 червня 2012 року зроблено відповідний актовий запис № 35.

Згідно свідоцтва про народження, виданого 19 грудня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області, ОСОБА_15 та ОСОБА_8 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, про що 19 грудня 2012 року складено відповідний актовий запис № 209.

Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області від 06 лютого 2014 року, ОСОБА_6 дійсно проживає в ІНФОРМАЦІЯ_4, він дійсно проживає та зареєстрований в своїй частині житлового будинку, а разом з ним в цій частині житла зареєстровані та мешкають: дочка ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, онука ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_6, та син ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_7.

Згідно витягу з рішення № 2 засідання комісії з питань захисту прав дитини при Михайлівській районній державній адміністрації Запорізької області від 18 лютого 2014 року, за результатами розгляду заяви ОСОБА_6 члени комісії вирішили не надавати дозвіл на відчуження нерухомого майна 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, смт. Михайлівка, вул. Карла Маркса, 210-а, тому що в даному будинку проживають малолітні діти ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Дані обставини, встановлені судом, сторонами не оспорюються.

Отже, судом встановлено, що у боржника відповідача ОСОБА_6 відсутнє будь-яке інше майно, окрім його частки у спільному майні, за рахунок якого можливо було б виконати його боргові зобов'язання перед позивачем, тому у позивача виникло право на звернення до суду із позовом про виділ частки відповідача для звернення на неї стягнення.

При цьому судом не можуть бути прийняті до уваги посилання представника відповідача ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_3 на те, що позивачем після початку судового розгляду змінено предмет і підставу позову. Так, в якості предмету позову позивачем в усіх поданих ним позовних заявах, як в первісній, так і в уточнених, беззмінно зазначалась частка відповідача ОСОБА_6 у спільному майні 1/2 частина житлового будинку, розташованого за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, смт. Михайлівка, вул. Карла Маркса, 210-а. Так само беззмінно зазначалась і підстава позову ст. 366 ЦК України.

Крім того, під час судового розгляду було встановлено, що виділ належної відповідачу ОСОБА_6 частки у спільному майні 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, смт. Михайлівка, вул. Карла Маркса, 210-а, виявися неможливим, оскільки в цьому житловому будинку проживають малолітні діти ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, які є членами сім'ї відповідача та мають право користування житловим будинком.

Разом із цим, судом не можуть бути прийняті до уваги посилання позивача та його представника на ті обставини, що боржник відповідач ОСОБА_6 відмовився від продажу своєї частки, а інший співвласник спільного майна відповідач ОСОБА_7 відмовилася від її придбання, оскільки такі посилання є безпідставними, ані самим позивачем, ані його представником не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин. Відсутні такі докази й в матеріалах справи. Самі по собі такі посилання не можуть бути покладені в основу судового рішення в якості підтвердження цих фактів, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, як було встановлено в ході судового розгляду, відповідач ОСОБА_6 не відмовлявся від продажу своєї частки у спільному майні, на підтвердження цієї обставини свідчить наявний в матеріалах справи витяг з рішення № 2 засідання комісії з питань захисту прав дитини при Михайлівській районній державній адміністрації Запорізької області від 18 лютого 2014 року, зі змісту якого випливає, що ОСОБА_6 звернувся із заявою про надання дозволу на відчуження належного йому нерухомого майна, однак такий дозвіл не був йому надано в зв'язку з проживання в будинку малолітніх дітей. Так само відсутні й жодні докази на підтвердження обставин не тільки щодо відмови відповідача ОСОБА_7 від придбання належної ОСОБА_6 частки в спільному майні, а й щодо звернення до неї з відповідною пропозицією взагалі. Крім того, як пояснив в судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_7, остання не відмовилася б від придбання цієї частки в майні, однак жодних пропозицій з цього приводу до неї не надходило.

З урахуванням викладеного, оскільки в положеннях ст. 366 ЦК України наведений чіткий перелік умов, за наявності яких позивач може вимагати переведення на нього прав та обов'язків співвласника боржника ОСОБА_6 на 1/2 частину житлового будинку, яка належить йому на праві спільної часткової власності та розташована за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, смт. Михайлівка, вул. Карла Маркса, 210-а, з проведенням відповідного перерахунку, а під час судового розгляду зазначені позивачем обставини щодо відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності та відмови іншого співвласника від придбання частки боржника не знайшли свого підтвердження, жодних доказів на обґрунтування заявлених позовних вимог в судовому засіданні встановлено не було, тому суд вважає, що передбачені діючим законодавством підстави для переведення на нього прав та обов'язків співвласника боржника відсутні, а позовні вимоги є безпідставними.

Крім того, суд приймає до уваги, що переведення на позивача прав та обов'язків співвласника боржника ОСОБА_6 на 1/2 частину житлового будинку, яка належить йому на праві спільної часткової власності та розташована за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, смт. Михайлівка, вул. Карла Маркса, 210-а, по своїй суті є відчуженням належної відповідачу ОСОБА_6 частки у спільному майні, оскільки в такому випадку право спільної власності боржника припиняється, а кредитор набуває це право спільної часткової власності. При цьому, на спірне нерухоме майно частину житлового будинку, яка належить відповідачу ОСОБА_6, мають житлові права й малолітні діти ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, які зареєстровані та проживають в цьому житловому будинку, тобто на відчуження такої частки майна необхідна попередня згода відповідного органу опіки та піклування. Як вбачається з матеріалів справи, що така попередня згода відсутня, орган опіки та піклування Михайлівська районна державна адміністрація не надав згоду на відчуження належної відповідачу ОСОБА_6 частини житлового будинку.

Також, у випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правові відносини, що стосуються інтересів дитини, суд відповідно до вимог ст. 8 ЦПК України та ст. 3 Конвенції по права дитини повинен надавати перевагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Тобто, заявлені позивачем вимоги можуть призвести до порушення майнових прав малолітніх дітей на користування житловим приміщенням, оскільки жодним нормативно-правовим актом не скасовано необхідності захисту майнових прав дітей, до яких відноситься і право на проживання та користування житлом.

Таким чином, суд вважає, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження заявлених позовних вимог, а тому дані вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову, оскільки відсутні передбачені законом підстави для звернення стягнення на частку у майні, що є у спільній частковій власності, шляхом переведення на позивача прав та обов'язків співвласника боржника, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись ст. 47 Конституції України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка підписана Україною 21 лютого 1990 року, ратифікована 27 лютого 1991 року, набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, ст.ст. 6, 176 СК України, ст.ст. 29, 366 ЦК України, Законом України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст.ст. 8, 10, 11, 15, 57, 59, 60, 61, 107, 208, 212 215 України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення стягнення на частку у майні, що є у спільній частковій власності, за участю третіх осіб відділу державної виконавчої служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області, ОСОБА_8, органу опіки та піклування Михайлівської районної державної адміністрації, відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Запорізької області через Михайлівський районний суд Запорізької області протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя:

26.02.2015