АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2015 року м. Дніпропетровськ 07 квітня 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Красвітної Т.П.

суддів: Ремеза В.А., Міхеєвої В.Ю.

при секретарі Видюковій Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 Рза Мамедсалах огли, ОСОБА_2, третя особа - Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року позивачка звернулась до суду з даним позовом посилаючись на те, що відповідно до договору дарування від 27 грудня 2005 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідченого 27 грудня 2005 року державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2, а ОСОБА_2 прийняла у дар 1/3 частину домоволодіння №158 по вул. Грінченка в м. Дніпропетровську. Укладення вищевказаного договору дарування частини домоволодіння відбулося в наслідок домовленості між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (який був співмешканцем ОСОБА_2Г.) про купівлю останнім домоволодіння у позивачки. Згідно з домовленістю, ОСОБА_4 зобовязався придбати спірне домоволодіння за 10000,0 доларів США. При цьому, ОСОБА_4 переконав ОСОБА_5 оформити 1/3 частину домоволодіння №158 по вул. Грінченка в м. Дніпропетровську за договором дарування на ОСОБА_2, пославшись на те, що вона є його цивільною дружиною. В подальшому відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 були припиненні і ОСОБА_4 відмовився від оплати ОСОБА_5 повної вартості спірної частини вказаного домоволодіння. ОСОБА_5 померла 20.08.2011 року; на час її смерті з нею проживав син ОСОБА_6, який є чоловіком позивачки. Після смерті 11.12.2012 року ОСОБА_6 вона, позивачка, звернулась до нотаріальної контори із заявою від 08.02.2913 року про прийняття спадщини. У зв'язку з викладеним, посилаючись на удаваність договору дарування, позивачка просила суд визнати договір дарування 1/3 частини домоволодіння №158 по вул. Грінченка в місті Дніпропетровську від 27 грудня 2005 року за № 3-4439, посвідчений Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, недійсним; встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_6, померлим 11.12.2012 року, після смерті матері ОСОБА_5, померлої 20.08.2011 року, яке складається із 1/3 частини домоволодіння № 158 по вул. Грінченка в місті Дніпропетровську; встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_3 після смерті чоловіка ОСОБА_6 та визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину домоволодіння № 158 по вул. Грінченка в місті Дніпропетровську, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, який помер 11 грудня 2012 року.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2014 року позовні вимоги задоволено; визнано договір дарування 1/3 частини домоволодіння № 158 по вул. Грінченка в місті Дніпропетровську від 27 грудня 2005 року за № 3-4439, посвідчений Четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною контрою, між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 недійсним; встановлено факт прийняття ОСОБА_6 спадщини після смерті ОСОБА_5, яка померла 20.08.2011 року, актовий запис №15; визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину домоволодіння № 158 по вул. Грінченка в місті Дніпропетровську, яке складається із житлового будинку літ. А-1 загальною площею 92 м.кв., житловою 53,1 м.кв., сараю літ. Д, вбиральні літ. Е, літ. К, сараїв літ. З, літ. К, душів літ. И та літ. М, навісу літ. Н, споруд №1-10, І, в порядку спадкування за законом після ОСОБА_6, який помер 11.12.2012 року, актовий запис №1936.

Додатковим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2015 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим просить суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, зважаючи на наступне.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що ОСОБА_5 за життя належала 1/3 частина домоволодіння №158 по вул. Грінченко у м. Дніпропетровську на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 15.07.2005 року за №3-2283, зареєстрованого КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за №11389020 (а.с. 40).

Відповідно до договору дарування від 27 грудня 2005 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідченого 27 грудня 2005 року державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №3-4439, ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2, а ОСОБА_2 прийняла у дар 1/3 частину домоволодіння № 158 по вул. Грінченка в м. Дніпропетровську (а.с. 40).

Також, встановлено, що укладення вищевказаного договору дарування частини домоволодіння відбулося в наслідок домовленості між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (який був співмешканцем ОСОБА_2Г.) про купівлю останнім домоволодіння у позивачки. Згідно з домовленістю, ОСОБА_4 зобовязався придбати спірне домоволодіння за 10000,0 доларів США з поступовою сплатою вказаної грошової суми до 1 липня 2009 року. При цьому, ОСОБА_4 переконав ОСОБА_5 оформити 1/3 частину домоволодіння № 158 по вул. Грінченка в м. Дніпропетровську за договором дарування на ОСОБА_2, пославшись на те, що вона є його цивільною дружиною. В подальшому відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 були припиненні і ОСОБА_4 відмовився від оплати ОСОБА_5 повної вартості спірної частини домоволодіння. ОСОБА_2 грошові кошти за купівлю частини спірного домоволодіння ОСОБА_5 не сплачувала. Викладені обставини визнано сторонами справи, що стверджується журналами та звукозаписами судових засідань.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 померла 20.08.2011 року, що стверджується копією актового запису про смерть на а.с. 58.

Після смерті ОСОБА_5 спадщину, в порядку ч. 3 ст. 1268 діючого ЦК України, прийняв її син ОСОБА_6, який з 09.01.2004 року по час його смерті (11.12.2012 року) був зареєстрований у якості проживаючого за однією адресою з матірю по вул. Грінченко, 158 у м. Дніпропетровську; протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, ОСОБА_6 не заявляв про відмову від спадщини матері. Дані факти стверджуються копією свідоцтва про народження ОСОБА_6, де матір»ю вказана громадянка ОСОБА_7 (а.с. 13); копією актового запису про укладення шлюбу, згідно якої ОСОБА_7 у 1984 році уклала шлюб та їй присвоєно нове прізвище «Робська» ( а.с. 65); копією домової книги на будинок по вул. Грінченко, 158 у м. Дніпропетровську, оригінал якої оглянуто у судовому засіданні судом апеляційної інстанції (а.с. 10 11), де зазначено, що у вказаному будинку були зареєстровані у якості проживаючих, зокрема, ОСОБА_5 з 24.10.1997 року та ОСОБА_6 з 09.01.2004 року, які за життя з реєстрації за вказаною адресою не знімались.

Посилання відповідачки ОСОБА_2 на те, що у будинку по вул. Грінченко, 158 у м. Дніпропетровську 30.03.2013 року відбулася пожежа не доводять її тверджень щодо непроживання ОСОБА_6 разом зі спадкодавцем ОСОБА_5 на час її смерті. Клопотання про надання інших доказів чи витребування їх судом відповідачкою ОСОБА_2 не заявлені.

Після смерті 11.12.2012 року ОСОБА_6 спадщину прийняла його дружина позивачка ОСОБА_3 шляхом вчасного звернення до відповідної нотаріальної контори із заявою від 08.02.2913 року про прийняття спадщини, згідно ст. 1269 ЦК України. Викладене стверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу на а.с. 12; копією свідоцтва про смерть ОСОБА_6 на а.с. 14; копією відповідної спадкової справи на а.с. 47 49.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги, що факт спільного проживання спадкоємця ОСОБА_6 із спадкодавцем ОСОБА_5 на час відкриття спадщини після смерті останньої у передбаченому діючим законодавством порядку не оспорено; враховуючи, що ОСОБА_6 прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_5 на підстави ч. 3 ст. 1268 ЦК України, а позивачка прийняла спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_6 в порядку ст. 1269 ЦК України, - колегія дійшла висновку, що встановлення фактів прийняття спадщини, у даному випадку, не має юридичного значення, тому підстави для задоволення відповідної позовної вимоги відсутні.

Колегія звертає увагу, що, задовольняючи позов в частині визнання договору недійсним, суд першої інстанції керувався ст. 235 ЦК України та виходив з того, що укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 договір є не договором дарування 1/3 частини домоволодіння № 158 по вул. Грінченка у м. Дніпропетровську, а договором купівлі-продажу вказаного нерухомого майна.

Проте з таким висновком місцевого суду погодитись не можна.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони на справді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Ухвалюючи рішення про визнання договору дарування від 27 грудня 2005 року недійсним через його удаваність, суд першої інстанції керувався вищевказаною статтею, однак не врахував, що вона прямо не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони угоди дійсно мали на увазі.

Відповідно до ч. 2 ст. 717 ЦК України договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Зазначене положення статті цього Кодексу відображає сутність договору дарування і вказує на його основну відмінність від оплатних договорів - перехід права власності на предмет договору до обдарованого без надання будь-якої зустрічної матеріальної чи нематеріальної компенсації дарувальникові.

В той же час, для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Ухвалюючи рішення про визнання договору дарування від 27 грудня 2005 року недійсним у зв»язку з удаваністю, та визнаючи, що між сторонами було укладено не договір дарування, а договір купівлі-продажу, суд першої інстанції помилково дійшов до такого висновку, оскільки із матеріалів справи та змісту оскаржуваного рішення вбачається, що місцевим судом достовірно встановлено той факт, що ОСОБА_2 не сплачувала коштів за купівлю спірної частини домоволодіння, а ОСОБА_4М.о. не був стороною договору дарування.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги встановлення факту відсутності домовленості між сторонами договору дарування, ОСОБА_5 та ОСОБА_2, щодо купівлі-продажу частини спірного домоволодіння, - колегія дійшла висновку про безпідставність позовної вимоги щодо визнання оспорюваного договору недійсним у наслідок удаваності.

Доводи позивачки, що ОСОБА_5 була введена в оману ОСОБА_4М.о., який не сплатив обіцяну грошову суму за спірний будинок є недоведеними та не свідчать про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування, стороною якого ОСОБА_4М.о. не являється.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення позову щодо визнання оспорюваної угоди недійсною, колегія дійшла висновок про відсутність правових підстав для визнання за позивачкою права власності на 1/3 частину домоволодіння № 158 по вул. Грінченко в м. Дніпропетровську.

Крім іншого, колегія звертає увагу, що в мотивувальній частині оскаржуваного рішення наявні посилання на факти, встановленні рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31.01.2011 року у цивільній справі №2-961/11 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_4М.о. про визнання договорів недійсними, яке скасоване ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.12.2011 року.

Отже, оскаржуване рішення місцевого суду про задоволення позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Враховуючи положення ст. 88 ЦПК України, скасуванню також підлягає і додаткове рішення районного суду у даній справі від 09 лютого 2015 року щодо розподілу судових витрат, оскільки правові підстави для стягнення судових витрат з відповідачів на користь позивачки відсутні.

Колегія наголошує, що, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням викладеного вище, положень ст. 88 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення місцевого суду та додаткове рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2014 року та додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 Рза Мамедсалах огли, ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття ОСОБА_6 спадщини після смерті ОСОБА_5, визнання договору дарування недійсним та визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді