УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Леванчука А.О., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору про дольову участь у будівництві житла,

та позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про дольову участь у будівництві житла та визнання права власності,

за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 11 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, в якому просила визнати недійним договір № 12 від 14 листопада 2003 року про дольову участь у фінансуванні будівництва житла, укладений між ОСОБА_5 та приватним підприємцем ОСОБА_6, предметом якого є фінансування будівництва трикімнатної квартири № 18 загальною площею 81,7 кв.м, що розташована на 6-му поверсі першого під'їзду житлового будинку АДРЕСА_1.

На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що з метою отримання у власність трикімнатної квартири № 18 загальною площею 81,7 кв.м, розташованої на 6-му поверсі першого під'їзду житлового будинку АДРЕСА_1 вона та приватний підприємець ОСОБА_6 уклали угоду № 18 від 25 липня 2006 року про дольову участь у фінансуванні будівництва об'єкта нерухомості і відповідно до укладеного договору вона сплатила грошові кошти у розмірі 41 300 дол.США, що становить 100 % вартості квартири.

Також ОСОБА_4 зазначила, що договір № 12 від 14 листопада 2003 року, укладений між ОСОБА_5 та приватним підприємцем ОСОБА_6, предметом якого є фінансування спірної квартири є недійсним, оскільки на момент його укладання приватний підприємець ОСОБА_6 не був ні замовником ні забудовником будівництва житлового будинку, також не був власником проектної документації на вказане будівництво, а проставлена печатка на договорі № 12 від 14 листопада 2003 року виготовлена ОСОБА_6 лише у 2005 році.

На підставі вищевикладеного, просила задовольнити позов.

У липні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому, з урахуванням збільшення позовних вимог, просив:

- визнати недійсним договір № 18 від 25 липня 2006 року про дольову участь у фінансуванні будівництва житла, укладений між ОСОБА_4 та приватним підприємцем ОСОБА_6, предметом якого є фінансування будівництва трикімнатної квартири № 18, загальною площею 81,7 кв.м, розташованої на 6-му поверсі першого під'їзду житлового будинку АДРЕСА_1;

- визнати за ним право власності на спірну квартиру.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідно до договору № 12 від 14 листопада 2003 року, укладеного між ним та приватним підприємцем ОСОБА_6, він зобов'язався сплатити вартість спірного житла.

Вказував, що взяті на себе зобов'язання виконав повністю, сплатив повну вартість квартири та користується нею.

Також ОСОБА_5 зазначав, що після пред'явлення позову ОСОБА_4 йому стало відомо про те, що остання також уклала договір про участь у фінансуванні будівництва, предметом якого є та ж сама квартира, а тому, вважає, що вказаний договір не відповідає вимогам закону та порушує його право на володіння та розпорядження спірною квартирою.

За вищевикладених підстав просив задовольнити позовні вимоги.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 листопада 2014 року вказані позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 березня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним договір № 12 від 14 листопада 2003 року, укладений між приватним підприємцем ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на дольову участь у будівництві квартири АДРЕСА_1

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 11 червня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 березня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляду до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позов ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), керувались ст. 61 ЦПК України та врахувавши рішення апеляційного суду Тернопільської області від 18 жовтня 2012 року, яким встановлено, що замовником будівництва багатоквартирного житлового будинку є ТзОВ «Сервер», виходили з того, що власником проектної документації є ТзОВ «Сервер», а на час укладання договору № 12 від 14 листопада 2003 року приватний підприємець ОСОБА_6 не був ні замовником, ні забудовником, ні користувачем земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, дійшовши обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_5 права власності на спірну квартиру та визнання договору № 18 від 25 липня 2006 року недійсним.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 11 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

А.О. Леванчук

Т.О. Писана