АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Максюти Ж.І., Прозорової М.Л.,

при секретарі - Самокиші О.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» про стягнення компенсації за час вимушеного прогулу, допомоги на оздоровлення, компенсації за невикористану відпустку та недоплачених платежів із заробітної плати,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь 69233 грн. 78 коп. компенсації за час вимушеного прогулу, в подальшому позивач змінила предмет позову, в якому просила стягнути з Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 вересня 2013 року по 14 серпня 2014 року в розмірі 71532 грн., невиплачену допомогу на оздоровлення за 2014 рік в сумі 2914 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 10315,07 грн., недонараховану заробітну плату за період з червня по серпень 2013 року в розмірі 839,85 грн., та за період з 15 серпня 2014 року по 31 серпня 2014 року (за десять робочих днів) в сумі 502,09 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровськ від 26 лютого 2015 року позов ОСОБА_2 було задоволено у повному обсязі та ухвалено: стягнути з Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 вересня 2013 року по 14 серпня 2014 року в розмірі 71532 грн., невиплачену допомогу на оздоровлення за 2014 рік в сумі 2914 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 10315 грн. 07 коп., невиплачену заробітну плату за період з червня по серпень 2013 року та за період з 15 серпня 2014 року по 31 серпня 2014 року за десять робочих днів в сумі 502 грн. 09 коп., а також стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 852 грн. 63 коп.

В апеляційній скарзі Державний заклад «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України», посилаючись на порушення норм матеріального права, порушення норм процесуцального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зазначене рішення ухвалено з додержанням вказаних вимог закону.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 наказом №5-о від 03 січня 2006 року прийнята на посаду асистента кафедри сімейної медицини в ДЗ «ДМА МОЗ України», якій рішенням Спеціальної вченої ради Дніпропетровської державної медичної академії МОЗ України та інституту гастроентерології АМН України від 13 квітня 2006 року присуджено наукову ступінь кандидата медичних наук та видано дипломом серії НОМЕР_1.

Наказом відповідача № 624-0 від 31 серпня 2010 року ОСОБА_2, к.м.н., асистента кафедри фтизіатрії, було переведено на посаду доцента цієї кафедри за строковим трудовим договором, укладеним на період з 01 вересня 2010 року по 31 серпня 2011 року.

Наказом ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» № 519-о від 29 липня 2011 року ОСОБА_2 продовжено роботу на цій же посаді цієї ж кафедри за строковим трудовим договором з 01 вересня 2011 року по 31 серпня 2014 року без змін умов та оплати праці.

16 серпня 2013 року ОСОБА_2 зверталася до адміністрації відповідача із заявою у відповідності до ч.ч.1, 3 ст. 38 КЗпП України про її звільнення з 27 серпня 2013 року у зв'язку з переїздом на нове місце проживання та у зв'язку з невиконанням відповідачем укладеного із нею трудового договору, а 17 жовтня 2013 року по відповідачем було видано наказ № 811-о про звільнення з 27 серпня 2013 року ОСОБА_2 за прогул без поважних причин, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 15).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2014 року, яке набрало законної сили, вказаний наказ № 811-о від 17 жовтня 2013 року про звільнення з 27 серпня 2013 року ОСОБА_2 за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, було визнано необґрунтованим та незаконним і скасовано, цим же рішенням ухвалено негайно поновити позивача на роботі, що в цей же день і було виконано відповідачем, що підтверджується наказом №567-0 від 15 серпня 2014 року (а.с. 9, 11, 16).

Крім того судом встановлено, що після поновлення за рішенням суду позивача на роботі, на підставі наказу № 576-о від 18 серпня 2014 року ОСОБА_2 була звільнена з 31 серпня 2014 року у зв'язку із закінченням строку трудового договору на підставі ст. 36 п. 2 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, а ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору

А частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як вбачається з матеріалів справи в період часу з 01 вересня 2013 року по 14 серпня 2014 року позивач перебувала у стані вимушеного прогулу та не отримувала ані заробітної плати, ані інших належних до виплати працівникові за строковим трудовим договору сум.

Відповідно до п.8. Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» N 100 від 08 лютого 1995 року нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

А згідно рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я» про визнання незаконними недоплати заробітної плати та стягнення недоплаченоїх суми за трудовим договором розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_2 було визначено за два останні повні місяці роботи позивача в розмірі 298 грн. 05 коп. (а.с.104-111) та цей же розмір був визначений і позивачкою.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 вересня 2013 року по 14 серпня 2014 року складає 71532 грн, виходячи з наступного розрахунку: 298 грн. 05 коп. х 240 робочих днів= 71532 грн.

У зв'язку з чим колегія суддів важає, що суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про порушення прав позивачки, оскільки, як було встановлено вище, остання незаконно була звільнена з роботи, а тому вона має право на виплату середньго заробітку за весь час вимушеного прогулу до часу поновлення на роботі.

Доводи апеляційної скарги відповідача на відсутність підстав для стягнення середнього заробітку, оскільки рішення суду про поновлення позива на роботі є неповним, у зв'язку з тим, що суд при вирішенні справи не вирішив питання стягнення середнього заробітку, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки при розгляді вказаної справи позивач таких вимог не заявляла, а тому суд іх і не розглядав, тим більше, що позивач має право відповідно до ст.ст. 116, 117, 235 КЗпП України на виплату їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу та з такими позовними вимогами вона і звернулася до суду.

Крім судом встановлено, що станом на день звільнення, а саме на 31 серпня 2014 року відповідач з позивачем остаточно повністю не розрахувався, тобто відповідач не нарахував позивачу та не виплатив їй заробітну плату за 10 робочих днів за період з 15 серпня 2014 року по 31 серпня 2014 року в сумі 502 грн. 09 коп., а також відповідач не виплатив позивачу всю суму заробітної плати за період з червня по серпень 2013 року в сумі 839 грн. 85 коп. з урахуванням підвищень посадового окладу, що було встановлено рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2014 року (а.с. 52) та постановою Кабінету Міністрів України №197 від 27 березня 2013 року, а також не нарахував і не виплатив позивачці допомогу на оздоровлення за 2013-2014 роки в сумі 2914 грн., та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 10315,07 грн. за цей самий період, з урахуванням окладу у розмірі 2914,00 грн. та тривалості відпустки в 56 календарних днів.

Вищевикладені обставини правильно встановлені судом та підтверджуються долученими до матеріалів справи письмовими доказами, а також розраховані і у висновку експертного дослідження №396/36 від 08 грудня 2014 року, проведеного судовим експертом Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при УМВС України на Придніпровській залізниці Буряк Т.М. за заявою позивачки (а.с. 39-49).

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку, зокрема власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

А згідно ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів навчальних закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості.

Крім того відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Проте відповідач на вказані вимоги Закону уваги не звернув та належним чином при звільненні позивачки не розрахувався, що призвело до порушення прав позивачки.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що право позивачки на компесацію за невикористану відпустку також встановлено рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2015 року по справі між тими самими сторонами про зобов'язання надати відпустку та визнання порушення права на відпустку, яким встановлено, що право позивача на відпустку було порушено, оскільки відповідно до ч.5 ст. 6 Закону України «Про відпустки» керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам надається щорічна основна відпустка тривалістю до 56 календарних днів у порядку, затверджуваному Кабінетом Міністрів України, а згідно п. 2 ч.1 ст. 9 цього Закону до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховується час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу). Тобто в даному випадку позивач на час поновлення її на роботі мала право на відпустку, або після звільнення її вона має право на виплату грошової компенсації за невикористану відпустку.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не докузуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, а статтею 319 ЦПК України передбачено, що рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку обгрунтовано прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги відповідача про незаконність рішення суду, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки обставини, на які послався відповідач щодо відсутності підстав для виплати грошової компенсації позивачу за невикористану відпустку спростовуються вищевказаним рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області, а також Законом України «Про відпутки».

Крім того, доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність підстав для стягнення недовиплачених сум заробітної плати, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки ці обставини спростовуються матеріалами справи та цим доводам суд першої інстанції дав належну оцінку.

Що стосується решти доводів апеляційної скарги то вони не спростовують висновків суду і фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права, а тому, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» -відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді