АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 603/678/13-цГоловуючий у 1-й інстанції Галіян І.М.
Провадження № 22-ц/789/933/15 Доповідач - Хома М.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2015 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючої - Хоми М.В.

суддів - Демкович Ю. Й., Загорський О. О.,

при секретарі - Танцюра О.В.

з участю сторін - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Монастириського районного суду від 10 жовтня 2014 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частини вартості будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва нежитлового приміщення складу-гаража по АДРЕСА_1 і поділ даного приміщення, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: комунальне підприємство "Бучацьке районне бюро технічної інвентаризації", Соколівська сільська рада Бучацького району Тернопільської області про визнання права власності 1/2 частини майна подружжя та його поділ, та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення коштів на реконструкцію даху, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2013 року ОСОБА_1 звернулася в суд з вказаним позовом до ОСОБА_2, в якому з урахуванням уточнень позовних вимог просила визнати за нею право власності на 1/2 частину та поділити наступне майно: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_3; нежитлове приміщення (магазин) по АДРЕСА_2; нежитлове приміщення (магазин) по АДРЕСА_4, а також просила визнати за нею право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, використаних у процесі будівництва нежитлового приміщення складу-гаражу по АДРЕСА_4 та поділити дане приміщення згідно варіанту №2 висновку експертизи. Крім цього, просила стягнути із ОСОБА_2 1/2 частину вартості автомобіля марки LDV 400 CONVOY D, 2005 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 у сумі 26735,61 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 6 жовтня 1976 року вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу подружжям набуто у власність зазначене майно, яке відповідач не погоджувався поділити в добровільному порядку.

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на будівельні матеріали загальною вартістю 183 294 грн., які були використані у процесі будівництва приміщення складу-гаражу по АДРЕСА_1 на території магазину, а також стягнення 72040 грн. затрат на ремонт даху магазину, розташованого по АДРЕСА_4.

Ухвалою суду від 16 червня 2014 року зазначені позови об'єднано в одне провадження.

Рішеннями Монастириського районного суду від 10 жовтня 2014 року та апеляційного суду Тернопільської області від 16 грудня 2014 року вирішено позовні вимоги сторін.

Зазначені судові рішення вступили у законну силу щодо вирішення усіх позовних вимог сторін, окрім позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частини вартості будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва нежитлового приміщення складу-гаража по АДРЕСА_1, і поділ даного приміщення.

Рішенням Монастириського районного суду від 10 жовтня 2014 року визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини (частки) будівельних матеріалів вартістю - 91647 грн. із загальної вартості - 183294 грн. які були використані в процесі будівництва нежитлового приміщення складу-гаражу по АДРЕСА_4.

Розділено нежитлове приміщення складу-гаражу по АДРЕСА_4 та виділено в натурі:

- ОСОБА_1 приміщення № 1-1 склад площею 36,6 кв.м вартістю - 37816 грн.; № 1-2 склад площею, 30,3 кв.м вартістю - 31973 грн.; №1-3 склад площею, 21,1 кв.м вартістю - 22263 грн., всього площею 88,0 кв.м вартістю 92052 грн., що складає 13/25 долей по площі і 1/2 по вартості.

- ОСОБА_2 приміщення № 1-4 коридор площею 25,7 кв.м вартістю - 27796 грн.; гараж площею 57,2 кв.м вартістю - 63546 грн., що складає 12/25 долей по площі і 1/2 по вартості.

- Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 405 грн. (чотириста п'ять грн.) грошової компенсації вартості нежитлового приміщення .

- Зобов'язано ОСОБА_1 між приміщеннями 1-3 та 1-4 замурувати дверний проріз.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 14.12.2014 року рішення Монастриського районного суду в частині поділу нежитлового приміщення складу-гаражу по АДРЕСА_4 скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про реальний поділ нежитлового приміщення складу-гаражу по АДРЕСА_1 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року рішення апеляційного суду Тернопільської області від 16 грудня 2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину вартості будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва нежитлового приміщення складу-гаражу по АДРЕСА_1, і поділ даного приміщення - скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі на рішення Монастириського районного суду від 10 жовтня 2014 року ОСОБА_2 просить зазначене рішення змінити в частині поділу нежитлового приміщення (магазину) по АДРЕСА_2 та нежитлового приміщення (магазину), пункту автосервісу з магазином у АДРЕСА_1, і розділити дане майно таким чином: ОСОБА_1 - нежитлове приміщення (магазин) по АДРЕСА_2; ОСОБА_2 - нежитлове приміщення (магазин), пункт автосервісу з магазином по АДРЕСА_1 Бучацького району.

В обгрунтування апеляційних вимог вказує на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки при поділі вказаних нежитлових приміщень частка ОСОБА_1 є більшою від частки апелянта, в магазині по АДРЕСА_4 ОСОБА_1 виділено торгові зали, а ОСОБА_2 - підсобні приміщення. Крім цього, при поділі приміщення пункту автосервісу місцевим судом враховано лише інтереси ОСОБА_1 як підприємця і при цьому порушено право ОСОБА_2 на підприємницьку діяльність. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.07.2014 року на ім"я ОСОБА_2, пункт автосервісу з магазином є цілісним майновим комплексом, при поділі якого втрачається його цільове призначення.

Враховуючи, що судові рішення щодо поділу нежитлового приміщення (магазину) по АДРЕСА_2 та нежитлового приміщення (магазину) у АДРЕСА_1, вступили у законну силу, колегія суддів розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_2 лише щодо розподілу нежитлового приміщення складу-гаражу, яке апелянт називає пунктом автосервісу, по АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, визнаючи за нею право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва нежитлового приміщення складу-гаражу по АДРЕСА_4, та розділяючи дане приміщення в натурі, суд першої інстанції врахував, що зазначений склад-гараж є незавершеним будівництвом, ступінь готовності якого складає 93%, знаходиться на території магазину та набутий сторонами за час шлюбу; згідно висновків експертизи поділ даного приміщення є технічно можливий, а тому прийшов до висновку про поділ даного приміщення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі з 1976 року.

Сторони зареєстровані як фізичні особи-підприємці, ОСОБА_2 - з 23.10.1996 року, ОСОБА_1 - з 8.02.2002 року.

За час шлюбу подружжям набуто у власність майно, в тому числі приміщення магазину "ІНФОРМАЦІЯ_1" у с.Соколів Бучацького району на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 12 січня 1999 року між Бучацьким районним споживчим товариством та ОСОБА_2

Як вбачається з Державного акта на право постійного користування землею, виданого 19.09.1999 року, підприємцю ОСОБА_2 надано земельну ділянку площею 0,082 га у постійне користування для обслуговування магазину.

Зазначений магазин поділений судовими рішеннями як спільне майно подружжя.

24 квітня 2008 року, розглянувши заяву гр.ОСОБА_2, виконавчий комітет Соколівської сільської ради Бучацького району прийняв рішення №35 про надання дозволу гр.ОСОБА_2 на будівництво складу-гаража на території магазину.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи документів, зокрема, будівельного паспорта на будівництво автогаражів та складських приміщень, акту винесення в натурі червоних ліній і контурів фундаментів під будівництво автогаражів та складських приміщень, висновків та погоджень відділу містобудування та архітектури Бучацької РДА, Бучацького районного відділу Головного управління МНС в Тернопільській області, при будівництві складу-гаража та отриманні усіх необхідних дозволів і висновків, ОСОБА_2 діяв як громадянин та фізична особа.

Отже, у справі відсутні докази того, що склад-гараж будувався ОСОБА_2 як підприємцем, і суд прийшов до вірного висновку, що зазначене майно є спільним майном подружжя ОСОБА_2.

Згідно висновку додаткової будівельно-технічної експертизи №464/14-22 від 20.03.2014 року склад-гараж по АДРЕСА_1 є незавершеним будівництвом зі ступенем готовності 93%, поділ в натурі даного приміщення є можливий, та запропоновано варіанти поділу.

З врахуванням наведеного, рішення суду про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів вартістю 91647 грн. із загальної вартості - 183294 грн., які були використані в процесі будівництва нежитлового приміщення складу-гаражу по АДРЕСА_4, та поділ даного приміщення, є законним та обгрунтованим.

Окрім зазначеного, колегія суддів також враховує, що саме приміщення магазину по АДРЕСА_1, на території якого знаходиться спірний склад-гараж, визнано спільною сумісною власністю подружжя та поділено між сторонами судовими рішеннями, які вступили у законну силу.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом незаконно поділено пункт автосервісу, будівництво якого проводилось сином апелянта - ОСОБА_3, при розподілі суд врахував лише інтереси ОСОБА_1 як підприємця і порушено права апелянта на підприємницьку діяльність, майно фізичної особи-підприємця не є об"єктом спільної сумісної власності подружжя, а згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 17.07.2014 року на ім"я фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, пункт автосервісу з магазином є цілісним майновим комплексом, колегія суддів вважає безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов"язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

Згідно ч.2 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 у суді першої інстанції не зазначав про те, що ним завершено будівництво приміщення складу-гаражу, які згідно висновку додаткової будівельно-технічної експертизи №464/14-22 від 20.03.2014 року є незавершеним будівництвом зі ступенем готовності 93%, та не заявляв жодних клопотань про долучення до матеріалів справи свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.07.2014 року, згідно якого за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 зареєстровано об"єкт нерухомого майна - пункт автосервісу з магазином.

Більше того, у судовому засіданні 24.07.2014 року, ОСОБА_2 визнав позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання за останнім права власності на будівельні матеріали, використані у процесі будівництва приміщення складу-гаражу по АДРЕСА_1 на території магазину. При цьому ОСОБА_2 не вказав, що станом на 24.07.2014 року йому як фізичній особі-підприємцю видано свідоцтво про право власності на пункт автосервісу з магазином.

Також колегія суддів враховує, що предметом поділу був склад-гараж, а не пункт автосервісу.

Таким чином, суд першої інстанції вірно вирішив позовні вимоги з врахуванням наявних у справі доказів та прийшов до вірного висновку, що зазначене спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2.

Колегія суддів не вбачає підстав для прийняття нового доказу - свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.07.2014 року, згідно якого за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 зареєстровано об"єкт нерухомого майна - пункт автосервісу з магазином, оскільки відсутні передбачені ч.2 ст. 303 ЦПК України підстави для дослідження нових доказів, ОСОБА_2 не зазначено поважних причин, з яких вказаний доказ не було надано суду першої інстанції.

Рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частини вартості будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва нежитлового приміщення складу-гаража по АДРЕСА_1 і поділ даного приміщення, є законним та обгрунтованим, підстав для його зміни чи скасування в цій частині колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Монастириського районного суду від 10 жовтня 2014 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частини вартості будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва нежитлового приміщення складу-гаража по АДРЕСА_1 і поділ даного приміщення - відхилити.

Рішення Монастириського районного суду від 10 жовтня 2014 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частини вартості будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва нежитлового приміщення складу-гаража по АДРЕСА_1 і поділ даного приміщення - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області М.В. Хома