Справа № 379/361/15ц Головуючий у І інстанції Залеська А.О.
Провадження № 22-ц/780/3888/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 56 08.07.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

08 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Данілова О.М.,

суддів: Мережко М.В., Суханової Є.М.,

при секретарі: Микитенко Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області із позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що 30 грудня 2014 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» укладено договір фінансового лізингу №00565, предметом якого є автомобіль марки Chevrolet Captiva. LT.

В офісі відповідача йому було роз'яснено, що одразу після сплати 10% вартості автомобіля, що складає 36873 грн., вони підпишуть всі необхідні документи і вже через кілька тижнів він зможе отримати автомобіль, при цьому сам обере його колір.

Однак, через певний проміжок часу, на звернення позивача відповідач повідомив, що про передачу автомобіля можна буде говорити лише, якщо він сплатить 50% його вартості та 3% комісії, як зазначено в договорі та додатково повідомив, що сума 36873 грн., яку він сплатив в день укладання договору, не зараховується до вартості автомобіля, а є платою за організаційні заходи при оформленні договору лізингу.

Вважає, що відповідач ввів його в оману не лише тим, що спонукав сплатити 10% від вартості автомобіля, які ні при жодних умовах договору не буде зараховано до лізингових платежів, а й тим, що розмір лізингових платежів, куди входить і вартість автомобіля, залишається невизначеним, оскільки продавця ще не обрано і обирати його буде відповідач на власний розсуд, що суперечить закону та може поставити позивача в край невигідні умови.

Ці та інші істотні умови договору позивач вважає несправедливими, такими що порушують принцип добросовісності, справедливості та рівності сторін.

Просив суд, визнати договір фінансового лізингу №00565 з додатками від 30 грудня 2014 року недійсним. Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» сплачений адміністративний платіж в сумі 36873 грн.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2015 року, позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст. 213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 215 ЦПК України, в мотивувальній частині рішення суд має зазначити встановлені судом обставини і визначити відповідно до них правовідносини, мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення, бере до уваги чи відхиляє докази, застосовує зазначені у рішенні нормативно-правові акти.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 грудня 2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_2 укладено договір фінансового лізингу №00565, згідно з умовами якого лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати у власність предмет лізингу (автомобіль Chevrolet Captiva LT) та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором (а.с. 17-23).

Того ж дня ОСОБА_2 сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» перший внесок за автомобіль в розмірі 36873 грн., що підтверджується квитанцією від 30 грудня 2014 (а.с. 24).

Разом з тим, у договорі в розділі «визначення термінів» та по тексту договору, цей платіж значиться як першочерговий одноразовий адміністративний платіж у розмірі 10% від вартості предмета лізингу (згідно Додатку №1) за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору. При цьому додатково зазначено, що таке призначення вказаного платежу зберігається незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату.

Згідно п. 3.2.7 договору, у випадку невиконання лізингодавцем свого зобовязання придбати предмет лізингу, він повертає лізингоодержувачу лише пятдесят відсотків сплаченого адміністративного платежу.

За умовами договору, до отримання в користування предмета лізингу, лізингоодержувач повинен сплатити лізингодавцю перший внесок, який не входить до обсягу фінансування та складається з таких платежів: адміністративний платіж -10%, авансовий платіж 50 % та комісію за передачу -3% від ціни предмета лізингу. Авансовий платіж, який відповідно до умов договору може збільшитись в сумі, лізингоодержувач має право сплатити частинами протягом 12 місяців. Вказане випливає із визначення термінів у договорі, його умов та підтверджується Додатком №1 до договору (а.с. 26).

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили конкретного постачальника (продавця) автомобіля Chevrolet Captiva LT., остаточно не визначились з вартістю предмета лізингу та, як наслідок, не погодили графік сплати лізингових платежів, який в договорі неодноразово згадується як Додаток № 3, але до договору не додається.

У пункті 8.2 оспорюваного договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу, однак лише на момент укладання договору (22306,72 доларів США). За умовами договору вона може бути змінена, в залежності від вибору лізингодавцем продавця та коливання цін на ринку.

У пункті 4.3 договору вказано, що разом з підписанням акту приймання передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (план відшкодування або додаток №3 до даного договору), який сторони зобовязані підписати до моменту підписання акту приймання передачі предмета лізингу.

Відповідно до п. 10.1 оспорюваного договору лізинговим платежем є платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Додаток №3 до договору). Кожен лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 15% річних на залишок частини від обсягу фінансування; частину вартості предмета лізингу; комісію за супроводження договору в розмірі 5 відсотків.

Відповідно до п. 10.4 договору, у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору сторони домовились та беруть на себе зобовязання, до купівлі транспортного засобу підписати додаток №3 до даного договору із встановленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі.

Пунктами 1.7, 9.7 оспорюваного договору передбачено обовязок сплати лізингоодержувачем до моменту передачі йому предмета лізінгу ( протягом 120 робочих днів) різниці до вже сплаченого авансового платежу.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що положення договору фінансового лізингу №00565 від 30 грудня 2014 року не відповідають принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі, положення договору порушують вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів» та ЗУ «Про фінансовий лізинг».

З такими висновками колегія суддів у повній мірі погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та не узгоджуються з нормами чинного законодавства.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Так, згідно з вимогами ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Частина 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Суд першої інстанції, встановивши, що деякі умови оскаржуваного договору фінансового лізингу від 30 грудня 2014 року №00565 є несправедливими дійшов невірного висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу в цілому.

Судом першої інстанції не враховано позицію Верховного Суду України щодо визнання умов договорів несправедливими.

Так, аналізуючи норму ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», ВСУ у своїй постанові від 11 вересня 2013 року дійшов висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

У своєму рішенні, суд першої інстанції жодним чином не доводить, що умови договору фінансового лізингу порушують принцип добросовісності у розумінні п. 6 ч. 1 ст. 3 та ч. 3 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з аналізу умов договору фінансового лізингу між сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах, які ставляться чинним законодавством України для чинності даних правочинів.

Таким чином, правочин не може бути визнаний недійсним лише з підстав заперечення його дійсності позивачем.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 ЦК України, договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Таким чином, визнаючи недійсним оспорюваний договір на підставі ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції не врахував, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції вказаних вимог не врахував, належним чином не перевірив чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення сторін, якими доказами вони підтверджуються; не визначився з нормами матеріального та процесуального права підлягали застосуванню, не встановив усіх фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи повністю не встановлені, судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Таким чином, апеляційну скаргу ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» необхідно задовольнити з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, а також порушенням норм матеріального та процесуального права, рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» задовольнити.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: