Провадження № 22-ц/779/545/2015
Головуючий у 1 інстанції Барашков В. В.
Суддя-доповідач Васильковський В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Васильковського В.М.

суддів: Девляшевського В.А., Малєєва А.Ю.

cекретаря Мельник О.В.,

з участю:відповідача ОСОБА_2,

представників ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності та стягнення коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_7, ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 22 грудня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

у липні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 у Великобританії з 09.09.2006 року по 20.02.2013 року. За час спільного проживання ними було спільно зароблено кошти в сумі 26 000 доларів США та 6 000 фунтів стерлінгів, які вона переказала матері відповідача ОСОБА_7 і за які остання придбала для них квартиру в м. Івано-Франківську. Уточнивши позовні вимоги, у зв'язку з порушенням її права спільної сумісної власності на зароблені кошти, просила встановити факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_2, визнати право власності на гроші, зароблені під час проживання однією сім'єю та стягнути на її користь половину зароблених коштів, як належну їй частину у спільній сумісній власності.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 грудня 2014 року позов задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім'єю та ведення спільного господарства між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 в період з вересня 2006 року по лютий 2013 року під час спільного проживання у Великобританії. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_2 кошти в сумі 561 068,22 грн, зароблені ними в період з вересня 2006 року по лютий 2013 року під час спільного проживання у Великобританії, а саме: 26 000 доларів США, що в еквіваленті становить 412 214,30 грн та 6000 фунтів стерлінгів, що в еквіваленті становить 148 853,93 грн. Визнано за ОСОБА_6 право спільної сумісної власності на 1/2 частину спільно зароблених грошей в сумі 280 534,11 грн, а саме: 13 000 доларів США, що в еквіваленті становить 206 107,15 грн та 3 000 фунтів стерлінгів, що в еквіваленті становить 74 426,96 грн. Стягнуто з ОСОБА_7, ОСОБА_8 у солідарному порядку на користь ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 280 534,11 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7, ОСОБА_2 посилаються на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначають, що проживаючи в Лондоні сторони працювали та заробляли гроші, якими самостійно, на власний розсуд розпоряджалися, спільного господарства не вели. Кошти переказувалися на ім'я ОСОБА_7, оскільки особисто були зароблені ОСОБА_2 Суд не врахував, що для того, щоб визнати факт проживання однією сім'єю, необхідна наявність певних умов та докази на їх підтвердження. Не враховано судом і те, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо воно придбане внаслідок спільної праці таких осіб. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін. Задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_6, суд не врахував, що згідно довідки «Міжнародні грошові перекази «Опал» ОСОБА_6 здійснила переказ коштів на імя ОСОБА_7 в сумі 7100 доларів США та 6940 євро. Будь-які інші грошові перекази позивачкою документально не підтверджені, а довідка про переказ грошових коштів свідчить тільки про те, що їх відправляла ОСОБА_6, і не є доказом того, що вказані кошти були спільно зароблені нею з ОСОБА_2 Позивачкою не надано доказів, які б підтверджували той факт, що вказані гроші були зароблені внаслідок спільної праці сторін. Тому просять оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовити.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та представник ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали, представники ОСОБА_6 доводи апеляційної скарги заперечили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 та представників сторін, перевіривши подані докази і доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_2 проживали однією сім'єю і спільно працювали у Великобританії з вересня 2006 року по лютий 2013 року. За час спільного проживання ОСОБА_6 переказала ОСОБА_7 через банківські установи та передала на територію України грошові кошти в сумі 26000 доларів США та 6000 фунтів стерлінгів, які є спільним майном позивачки та ОСОБА_2 Відповідачі відмовляють позивачці у поверненні коштів, що належать їй на праві спільної сумісної власності в сумі 13 000 доларів США та 3 000 фунтів стерлінгів, що згідно курсу НБУ на момент ухвалення рішення становить на загальну суму 280 534,11 грн.

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у разу недосягнення згоди спір може бути вирішений судом.

Колегія суддів в основному погоджується з таким висновком суду першої інстанції, який керувався вимогами ст. ст. 3, 74 СК України щодо поняття сім'ї та правового режиму майна, набутого за час спільного проживання, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, і на яке поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

При застосуванні ст. 74 СК України суд правильно виходив із того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, при визнанні ОСОБА_6 та ОСОБА_2 такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, судом встановлено факт їх проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Перевіряючи законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів бере до уваги умови, при яких майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, а саме: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим судом під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, установлено не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці.

Факт перебування у фактичних шлюбних відносинах при встановленні ведення спільного господарства, побуту та бюджету є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

В засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 визнав ті обставини, що з вересня 2006 року по лютий 2013 року в м. Лондон, Великобританія він проживав з ОСОБА_6 в одній кімнаті, яку винаймали спільно, спільно харчувались, перебували в близьких стосунках, в іншому шлюбі не були, переказували зароблені кошти в Україну батькам, зокрема ОСОБА_6 - його матері ОСОБА_7, а він - її матері ОСОБА_4 Всього за цей період ним передано в Україну зароблені гроші в сумі 26 000 доларів США та 6 000 фунтів стерлінгів, за які ОСОБА_7 придбала в м. Івано-Франківську квартиру.

Ці пояснення ОСОБА_2 підтверджуються довідкою від 11.05.2013 року фінансової установи «Міжнародні грошові перекази «Опал», згідно якої за період з 20.02.2008 року по 26.03.2011 року ОСОБА_6 здійснила переказ коштів на ім'я ОСОБА_7 в сумі 4850 доларів США та 6940 Євро, а також фотографіями (а. с. 101-118), ідентичність яких визнав ОСОБА_2

Мати ОСОБА_6 - ОСОБА_4 ствердила, що її дочка в 2006 році у вісімнадцятирічному віці поїхала в Лондон саме до ОСОБА_2, з яким мала намір одружитись, він влаштував її на роботу, по 2013 рік вони проживали у фактичних шлюбних відносинах, спільно зароблені кошти переказували для придбання їм квартири в м. Івано-Франківську, документи на яку знаходяться в неї (а. с. 67).

В суді першої інстанції ОСОБА_7 підтвердила факт отримання нею переданих коштів на загальну суму 26 000 доларів США та 6 000 фунтів стерлінгів.

За договором купівлі-продажу від 05.06.2009 року ОСОБА_7 придбала квартиру АДРЕСА_1, в якій згідно будинкової книги зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (а. с. 24-32).

Відомістю № 02-02 від 23.06.2014 року КП «Єдиний розрахунковий центр» стверджується, що до складу сім'ї ОСОБА_7 за цією адресою входять син ОСОБА_2 та піднаймач ОСОБА_6 (а. с. 63).

Ці та інші обставини в їх сукупності дали підставу суду першої інстанції дійти правильного висновку про встановлення факту проживання однією сім'єю та ведення спільного господарства між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 в період з вересня 2006 року по лютий 2013 року під час спільного проживання у Великобританії, визнання спільною сумісною власністю зароблених ними в цей період 26 000 доларів США та 6 000 фунтів стерлінгів та визнання за ОСОБА_6 права спільної сумісної власності на 1/2 частину спільно зароблених грошей, оскільки ці кошти придбані внаслідок їх спільної праці як сім'ї, а одержані ними спільні та особисті доходи були об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна - квартири в м. Івано-Франківську, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету; інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Однак із висновком суду першої інстанції про стягнення на користь ОСОБА_6 грошових коштів з ОСОБА_7, ОСОБА_8 у солідарному порядку погодитись не можна, оскільки суд дійшов його, неправильно застосувавши норми матеріального права.

Поняття солідарного зобов'язання (солідарного обов'язку боржників) визначено у розділі І книги п'ятої Цивільного кодексу України, зокрема у ст. ст. 509, 510, 543 ЦК України.

Разом з тим, правовідносини між сторонами виникли на підставі норм Сімейного кодексу України щодо майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою.

При вирішенні даного спору покладення солідарної відповідальності на обох відповідачів не відповідає положенням ст. 543 ЦК України.

Враховуючи роз'яснення, дані в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб, а також ту обставину, що ОСОБА_7 придбала квартиру за спільні кошти ОСОБА_6 та ОСОБА_2, обов'язок повернення належних позиваці коштів слід покласти на відповідачку ОСОБА_7, тому рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з відповідачів на користь позивачки грошових коштів підлягає до скасування, з ухваленням нового рішення в цій частині про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 грошових коштів у сумі 280 534,11 грн.

В решті рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_7, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 22 грудня 2014 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_7, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 грошових коштів в сумі 280 534,11 грн. скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 280 534,11 грн.

В решті рішення Івано-Франківського міського суду від 22 грудня 2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга на рішення може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Васильковський В.М.

Судді: Девляшевський В.А.

Малєєв А.Ю.