АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичан А.І.

суддів: Литвинюк І.М., Лисака І.Н..

при секретарі: Шерівській Ю.А.

з участю сторін: позивача - ОСОБА_1, її представника - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 травня 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів із ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої дитини.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що в період з лютого 2011 року до травня 2014 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем, від яких мають неповнолітню доньку - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає біля неї і знаходиться на її утриманні.

В добровільному порядку відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, хоча працездатний та офіційно працює, має стабільний дохід, інших осіб на утриманні немає, тому спроможний надавати матеріальну допомогу доньці ОСОБА_7 в розмірі 1000 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

____________________________________________________________________________

№ 22ц/794/947/2015 р. Головуючий у І інстанції:Літвінова О.Г.

Категорія: 50 Суддя-доповідач: Владичан А.І.

Під час розгляду справи позивачка змінила свої позовні вимоги і просила суд стягувати з відповідача, на її користь, аліменти на утримання доньки в розмірі ? частки доходів щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку,до досягнення нею повноліття починаючи з 23 березня 2015 року, а також стягнути з відповідача на її користь понесені витрати на правову допомогу в сумі 3897,60 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов'язано стягувати з ОСОБА_4 користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, в розмірі 1/3 частки доходів відповідача до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно починаючи стягнення з 23 березня 2015 року. Стягнуто з відповідача на користь позивача витрати за надану правову допомогу в сумі 3897,60 гривень. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_4, інтереси якого за довіреністю представляє ОСОБА_6, подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці в частині стягнення коштів за надання правової допомоги є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, обставини які суд вважав встановленими не є доведеними.

В своїй апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції не враховано того факту, що при пред'явленні вимоги про стягнення витрат на правову дорогу позивачем не був сплачений судовий збір, щ являється грубим порушенням ст.119 ЦПК України а також ЗУ «Про судовий збір».

Вважає, що суд першої інстанції при розгляді справи та дослідженні матеріалів не з'ясував вищевказаної обставини, та ухвалив неправомірне рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу, тому просив дане рішення в частині витрат скасувати.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Ст. 213 ЦПК встановлено те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції правомірно виходив з їх доведеності та обґрунтованості з огляду на таке.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що з лютого 2011 року ОСОБА_1 перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем, та мають неповнолітніх дочку - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає біля неї і знаходиться на її утриманні.

Звертаючись в суд з даним позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що ОСОБА_4 не надає добровільної матеріальної допомоги на тримання та виховання дитини.

За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідно до ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою ОСОБА_4 із визначеним розміром стягуваних з нього аліментів на утримання доньки погодився, однак в частині стягнення коштів за надану правову допомогу із рішенням суду не погоджується вважає, його незаконним та необґрунтованими, однак доводи апелянта є безпідставними з огляду на наступне.

У відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судову витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено

Зі змісту ст. 79 ЦПК України слідує, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат пов'язаних з розгляду справи належать в тому числі і витрати на правову допомогу.

Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що 30 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір №8/15-ПП про надання юридичної допомоги (а.с.45), згідно умов якого остання зобов'язалася надавати правову допомогу та юридичні послуги, в тому числі допомогу консультативного характеру, ознайомлення з матеріалам цивільної справи, подачі позовної заяви та представництво інтересів ОСОБА_1 в ході судового розгляду цивільної справи, а також в інших установах, пов'язаної з виконанням роботи. В свою чергу ОСОБА_1 зобов'язалася сплатити 1000 гривень авансом в день підписання договору, решта суми - протягом трьох днів з дня підписання сторонами відповідних актів приймання передачі. Оплата здійснюється готівкою, що підтверджується відповідною квитанцією.

Відповідно до акту №1_08/15 від 07 травня 2015 року приймання-передачі виконаних робіт, вартість виконаних робіт становить 3897,60 гривень. (а.с.46)

Згідно квитанції №1 від 30 квітня 2015 року та квитанції №2 від 07 травня 2015 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 відповідно 1000 гривень, та 2897 гривень 60 копійок.

Отже, суд першої інстанції правомірно задовольнив вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу. Оскільки ці витрати відносяться до витрат пов'язаних з розглядом справи, та документально підтверджені.

Як роз'яснено в п. 47 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року №10, право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України ( Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013 ).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року №3460-VI «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом ( стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК)

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України віл 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

В рішенні від 16.11.2000 року №13-рп/2000 Конституційний Суд України, зазначив, що аналіз чинного законодавства України з питання визначення певного кола суб'єктів надання правової допомоги та їх повноваження, дає підстави визначити, зокрема, такі види суб'єктів надання правової допомоги: державні органи України, до компетенції яких входить надання правової допомоги (Міністерство юстиції України, Міністерство праці та соціальної політики України, нотаріат тощо); адвокатура України як спеціально уповноважений недержавний професійний правозахисний інститут, однією з функцій якого є захист особи від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах (ч.2 ст.59 Конституції України); суб'єкти підприємницької діяльності, які надають правову допомогу клієнтам у порядку, визначеному законодавством України; об'єднання громадян для здійснення і захисту своїх прав і свобод (частина перша статті 36 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

ОСОБА_2 брала участь у справі як представник позивача на підставі договору про надання юридичної допомоги від 30 квітня 2015 року, як особа, яка надає правову допомогу.

Як вбачається з копій свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця та виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, ОСОБА_2 з 14.12. 2007 року зареєстрована, як фізична особа - підприємець та здійснює діяльність в сфері права.

Таким чином, ОСОБА_2 має право на надання правової допомоги, а здійснення представництва прав та інтересів ОСОБА_1 під час розгляду справи було обумовлено договором про надання правової допомоги.

Не заслуговують на увагу і посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не враховано того факту, що при пред'явленні вимоги про стягнення витрат на правову дорогу позивачем не був сплачений судовий збір, щ являється грубим порушенням ст.119 ЦПК України а також ЗУ «Про судовий збір».

Відповідно до ст..5 ч.1 п.3 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення аліментів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів ,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 травня 2015 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: