Справа №573/569/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1123/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Левченко Т. А.,

суддів - Хвостика С. Г. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 22 квітня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, відділ державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, -

в с т а н о в и л а:

16 березня 2015 року ОСОБА_3 звернувся з зазначеним позовом, який мотивує тим, що у вересні 2011 року він вирішив придбати собі легковий автомобіль. В газеті "Ваш Шанс" №36/07-09.09.2011 року знайшов оголошення, подане ОСОБА_4, про продаж за 1900 доларів США автомобіля ВАЗ 2106. У вказаному оголошенні був зазначений лише мобільний телефон продавця. 11 вересня 2011 року ОСОБА_3, попередньо домовившись про зустріч по телефону, зазначеному в оголошенні, зустрівся з ОСОБА_4 для огляду автомобіля. Оглянувши автомобіль ВАЗ 21063, державний номер НОМЕР_1, продаж якого здійснював ОСОБА_4, та зійшовшись в ціні, ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 готівкою 1000 євро та 6778 грн., а ОСОБА_4 написав розписку про отримання грошей та передав ОСОБА_3 ключі від автомобіля, талон про проходження державного технічного огляду та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу відповідач пообіцяв віддати пізніше так само, як і перереєструвати вказаний автомобіль на ОСОБА_3 07 листопада 2014 року інспектором ВОСП-2 вказаний вище автомобіль було затримано у звязку з тим, що на автомобіль у 2006 році накладений арешт. Посилаючись на викладене, а також на те, що ОСОБА_4 свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу так і не передав йому, перереєстрацію автомобіля не здійснив, на час продажу автомобіля не мав права його відчужувати, просить стягнути з ОСОБА_4 безпідставно набуті грошові кошти, а саме: 1000 євро, що на день подання позову за курсом НБУ складає 22799,70 грн., та 6778 грн., а всього 29577,70 грн.

Рішенням суду від 22 квітня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове яким задовольнити позов. В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції невірно встановив дійсні обставини справи та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права щодо застосування строків позовної давності, не взяв до уваги покази свідків, які підтвердили розмір переданих грошових коштів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_6, які підтримали апеляційну скаргу, представника відділу державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції ОСОБА_7, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої нстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_4 набув грошові кошти без достатніх правових підстав у спосіб, що суперечить цивільному законодавству, оскільки на момент продажу на спірний автомобіль було накладено арешт та заборона на відчуження, а тому він не мав право його продавати. Проте, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль було придбано саме за 1000 євро та 6778 грн. та звернувся з цими вимогами поза межами строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову. В той же час в частині мотивів за яких позов не підлягає задоволенню, рішення суду підлягає зміні на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України в звязку з неправильним застосуванням судом норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії С1С № 186354 зареєстрований спірний автомобіль марки ВАЗ 21063, 1990 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2, шасі № ХТА210630М2478661 (а. с. 12, 41).

Відповідно до нотаріально посвідченої довіреності від 08 квітня 2011 року ОСОБА_8, який діяв від імені ОСОБА_5, на підставі довіреності, посвідченої нотаріусом Сумського районного нотаріального округу Сумської області ОСОБА_9 03.08.2005 року за р. № 2941, уповноважив ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_11 користуватися та розпоряджатися (продавати за ціну та умовах на свій розсуд, обмінювати, здавати в оренду, тощо) вказаним вище автомобілем ВАЗ 21063, 1990 року випуску (а. с. 41).

Як вбачається з розписки від 11 вересня 2011 року, яку суду надав позивач ОСОБА_3, ОСОБА_4 продав спірний автомобіль ОСОБА_3 (а. с. 9).

Також судом встановлено, що 07 листопада 2014 року інспектором ВОСП-2 був здійснений огляд та затримання автомобіля ВАЗ 21063, державний номерний знак НОМЕР_1, який належить ОСОБА_5 та яким керував ОСОБА_3, у зв'язку з накладенням арешту на автомобіль, що підтверджується актом огляду та тимчасовим затриманням транспортного засобу (а. с. 11-12).

Огляд та затримання транспортного засобу здійснено на підставі постанови державного виконавця від 22 грудня 2005 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесену у виконавчому провадженні про стягнення аліментів з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_12 на утримання неповнолітньої доньки (а. с. 50-51).

Обґрунтовуючи свій позов про стягнення безпідставно набутих коштів, ОСОБА_3 посилається на те, що між ним та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу автомобіля укладено не було, підтвердженням чого є відсутність перереєстрації транспортного засобу в органах ДАІ відповідачем на імя ОСОБА_3; відсутність письмового правочину, укладеного відповідно до звичаїв ділового обороту з вказівкою предмета договору, ціни та підписів обох сторін; відсутність факту передачі правовстановлюючого документу на транспортний засіб. Крім того відповідач не мав права відчужувати автомобіль, так як на нього був накладений арешт та заборона на відчуження.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Загальні підстави для виникнення зобовязання у звязку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у звязку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобовязання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Обєктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України обєктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідач ОСОБА_4 діяв на підставі довіреності згідно якої він мав право розпоряджатися спірним автомобілем, зокрема продати його, здавати в оренду тощо. Сторонами визнається та обставина, що між ними відбулась домовленість щодо купівлі-продажу спірного автомобіля. На виконання цієї домовленості 11 вересня 2011 року позивач сплатив ОСОБА_4 обумовлену сторонами вартість автомобіля, а останній передав йому автомобіль та ключі від нього. Також ОСОБА_4 надав позивачу письмову розписку, в якій зазначив, що 11 вересня 2011 року він продав ОСОБА_13 автомобіль марки ВАЗ 2106, д. н. 490-32 СА. З зазначеного часу автомобіль перебував у користуванні позивача. В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 також пояснив, що в позовній заяві він вказав невірну інформацію про те, що ОСОБА_4 не передавав йому свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, так як 11 вересня 2011 року відповідач разом з автомобілем передав йому і свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, на підставі якого він керував автомобілем.

З огляду на положення частини першої статті 207 ЦК України наявність письмових документів, які свідчать про волю сторін на відчуження автомобіля, а також зазначені подальші їх дії, є підтвердженням укладення між ними договору купівлі-продажу спірного автомобіля (ст. 638 ЦК України). Той факт, що, в письмовому документі, яким підтверджується факт продажу ОСОБА_4 ОСОБА_3 спірного автомобіля не зазначена його вартість та транспортний засіб у встановленому законом порядку не було перереєстровано в органах ДАІ на імя позивача, не свідчить про те, що договір не є укладеним.

Отже, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобовязанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобовязання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобовязання не вважається безпідставним.

Тобто, у разі коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Зазначених правових висновків щодо застосування ст. 1212 ЦК України дійшов Верховний Суд України у постановах від 2 жовтня 2013 року (справа № 6-88цс13) від 24 вересня 2014 року (справа № 6-122цс14) та від 03 червня 2015 року (справа № 6-100цс15), які відповідно до ст. 36-7 ЦПК України є обовязковими для всіх судів України.

Отже, оскільки відносини, які склалися між сторонами, є договірними, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про можливість застосування до них ст. 1212 ЦК України та відмовив у задоволенні позову з підстав недоведеності позивачем розміру грошової суми, сплаченої відповідачу та пропуску ним строку позовної давності.

Той факт, що придбаний ОСОБА_3 автомобіль перебував під арештом, не є підставою для застосування положень статті 1212 ЦК України, а зумовлює інші наслідки, передбачені для зобовязальних правовідносин.

Враховуючи, що у справі установлено наявність у сторін договірних правовідносин, підстави для застосування статті 1212 ЦК України у спірних правовідносинах відсутні і з цих підстав позов ОСОБА_3 задоволенню не підлягає. А тому, за викладених обставин, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни рішення суду щодо мотивів відмови у задоволенні позову з зазначенням, що в позові відмовлено з вищезазначених підстав.

Керуючись ст. ст. 303; 307 ч. 1 п. 3; 309 ч. 1 п. 4; 313-314; 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 22 квітня 2015 року в даній справі змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -