АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1502/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19,27 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 6 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, заслухавши учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним, посилаючись на те, що протягом останнього року працював у відповідача без реєстрації трудових відносин водієм вантажного автомобіля. 20 січня 2014 року, керуючи автомобілем «Мерседес-Спринтер», що належав ОСОБА_7, став учасником ДТП, в результаті чого автомобіль відповідача отримав механічні пошкодження.

Після вказаної події відповідач почав вимагати у нього гроші в якості компенсації на ремонт автомобіля в розмірі 25 000 (двадцять п'ять тисяч) доларів СІ1ІА. Виплачувати відповідачу відповідну суму він відмовився після цього ОСОБА_7 22 січня 2014 року, використовуючи фізичний та психічний тиск, почав вимагати в нього негайного повернення 25000 доларів США.

Боячись за безпеку близьких, позивач написав відповідачу розписку про позику коштів в розмірі 25 000 доларів США, які зобов'язувався повернути до 01.05.2014 року. Оскільки ОСОБА_7 не передавав позивачу ніяких коштів, зазначених в розписці, а розписка написана під тиском, то він звернувся з позовом до суду та просив визнати недійсною розписку.

У червні 2014 ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_8 про стягнення боргу за договором позики, вказуючи про те, що 22.01.2014 року він за договором позики передав ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 25 000 доларів США, на підтвердження чого останній надав власноручно написану розписку, яка підписана в присутності свідків.

Строк виконання боргового зобовязання визначений 01.05.2014 року.

Проте, у визначений термін і до теперішнього часу ОСОБА_6 не повернув гроші, а навпаки бажає уникнути виконання зобов'язання, що випливає із первісного позову.

Просив суд стягнути з ОСОБА_6 борг за договором позики в сумі 25000 доларів США, що еквівалентно 296 937 грн. згідно офіційного курсу НБУ на час подачі зустрічного позову.

Ухвалою Тальнівського районного суду Черкаської області від 10.06.2014 року зустрічний позов ОСОБА_7 обєднаний в одне провадження із первісним позовом ОСОБА_6

В ході розгляду справи позивач за зустрічним позовом збільшував розмір позовних вимог і остаточно 6 квітня 2015 року просив стягнути з ОСОБА_6 суму боргу за договором позики у розмірі 587 737 грн. 30 коп., що є еквівалентом 25 000 доларів США згідно курсу НБУ на вказану дату. (а.с. 180).

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 6 травня 2015 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 у рахунок сплати заборгованості за договором позики від 22.01.2014 року 25000 (двадцять п'ять тисяч) доларів США, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ станом на 6 квітня 2015 року 587 737, 30 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На це рішення ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, де посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просить судове рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики та задовольнити його позов про визнання правочину недійсним.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в порядку статті 303 ЦПК України, колегія суддів судової палати приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є двостороннім правочином. Також, після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Встановлено, що 22 січня 2014 року ОСОБА_6 написана розписка про те, що ним взято в борг у ОСОБА_7 25 000 доларів, і про зобов'язання повернути борг до 1 травня 2014 року.

Звертаючись до суду із позовом про визнання правочину (договору позики) від 22 січня 2014 року недійсним, ОСОБА_6 посилався на вимоги статей 203, 231 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним, тобто він є оспорюваним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинено під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного чи психологічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 21 постанови від 6 листопада 2009 року № 6 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна.

Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання боргового зобовязання недійсним, ОСОБА_6 посилався на показання свідків та на факт звернення до правоохоронних органів з приводу незаконних дій ОСОБА_7

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що постановою Тальнівського РВ УМВС України в Черкаській області від 27.09.2014 року кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00001 від 22.05.2014 року закрито у звязку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 355 КК України.

Суд також вірно критично оцінив покази свідків, оскільки останні не узгоджуються між собою.

ОСОБА_6 не наведено безспірних, достовірних, належних і допустимих доказів про те, що письмова розписка ОСОБА_6 була написана під психічним тиском ОСОБА_7, а згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування, а, отже, і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд дійшов вірного висновку про необґрунтованість позовних вимог щодо визнання оспорюваної розписки недійсною з підстав, передбачених ст. 231 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Причини невиконання таких зобовязань правового значення для справи не мають.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

ОСОБА_6 свої зобовязання щодо повернення суми боргу не виконав.

Крім того, згідно ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Досліджена в судовому засідання колегією суддів розписка ОСОБА_6 містить запис лише про те, що останній взяв в борг кошти та зобовязання повернути їх до 1 травня 2014 року. Жодних інших розписок суду не надано.

Належних доказів щодо неотримання коштів, ОСОБА_6 не надав, не встановлено таких доказів і в ході розгляду апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про стягнення боргу за договором позики, суд першої інстанції вірно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_7

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевірялися судом першої інстанції, правильності висновків суду не спростовують та не дають підстав для її задоволення.

Ухвалене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування за наведеними у скарзі доводами немає.

Керуючись ст.ст. 307; 308; 314; 315 ЦПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити, а рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 6 травня 2015 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :