Справа №472/107/15-ц 21.07.2015 21.07.2015 21.07.2015
Провадження №22-ц/784/1472/15
Головуючий першої інстанції: Висоцька Г.А.
Категорія: 48 Суддя-доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі

головуючого Коломієць В.В.

суддів Шолох З.Л., Довжук Т.С.,

при секретарі Романенко Ю.О.,

за участю позивачки ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 травня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: орган опіки та піклування Веселинівської районної державної адміністрації Миколаївської області, про визначення місця проживання дітей та відібрання дітей,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визначення місця проживання малолітніх дітей.

Позивач вказувала, що 19 лютого 2004 року вона зареєстровула шлюб з відповідачем, від якого мають дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 Сімейне життя у неї з відповідачем не склалося, тому у червні 2014 року вона звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу. Як вказала позивачка, відповідач систематично влаштовував дома сварки, в ході яких в присутності дітей ображав її, а 1 вересня 2014 року та 25 січня 2015 року він її побив, що призвело до того, що 25 січня 2015 року вона була вимушена піти з дому до своєї матері, де проживає і на даний час. Діти залишилися з батьком, і з того часу останній перешкоджає її спілкуванню з ними, здійснює психологічний тиск на них та настроює їх проти неї, дозволяє дітям безконтрольно проводити час за комп'ютерними іграми.

15 липня 2014 року органом опіки та піклування Веселинівської районної державної адміністрації Миколаївської області було прийнято рішення про визначення місяця проживання малолітніх дітей з матірю, але це рішення відповідач ігнорує.

Посилаючись на викладене, та на те, що нею створено належні умови для проживання дітей, позивач просила визначити місце їх проживання з нею.

В подальшому позивачем були доповнені позовні вимоги: ОСОБА_2 також просила суд негайно відібрати у відповідача їх малолітніх дітей і повернути їх матері, оскільки за висновком органу опіки та піклування Веселинівської районної державної адміністрації Миколаївської області від 15 липня 2014 року та 15 квітня 2015 року було визначено місце проживання дітей з нею та вставлено дні побачень та участь батька у вихованні дітей, а відповідач самочинно змінив місце проживання дітей, і фактично позбавив її можливості спілкуватися та опікуватися дітьми.

Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову, посилаючись на ті обставини, що позивачка сама пішла від чоловіка, який до теперішнього часу намагається зберегти сім'ю, залишила дітей та ігнорує пропозиції відповідача і синів повернутись, жити разом, або хоча б опікуватись дітьми. Також відповідач зазначив, що діти не повинні проживати з матірю, оскільки вона піддається впливу з боку колишньої тещі, з якою в нього неприязні стосунки та яка в присутності онуків негативно висловлюється щодо нього та його матері - другої бабусі.

Орган опіки та піклування Веселинівської районної державної адміністрації Миколаївської області вважав, що в інтересах дітей місце їх проживання має бути визначене з матір"ю.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 травня 2015 року позов ОСОБА_2 - задоволено. Визначено місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з їх матірю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1. Зобовязано передати дітей від батька ОСОБА_4 до їх матері ОСОБА_2 В частині позовних вимог щодо негайного відібрання малолітніх дітей від батька та повернення їх матері відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати в частині визначення місця проживання малолітніх дітей з матірю та визначити місце проживання малолітніх дітей з батьком.

Перевіривши доводи апеляційної скарги матеріалами справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст. 161 СК, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991р. № 789-ХІІ, частин 7, 8 ст.7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, ухваленої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р., дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена із матірю.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 19 лютого 2004 року. Від шлюбу мають синів ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 Сімейні відносини сторін припинені. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 липня 2014р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 16 березня 2015 року, шлюб між сторонами розірвано.

З матеріалів справи вбачається, що з 25 січня 2015 року позивачка пішла від чоловіка та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3, де проживає її мати. Зазначена квартира належить на праві спільної часткової власності позивачці, її матері та братові. Діти залишились проживати з відповідачем в орендованій квартирі по вул.Степовій, № 2/1 у смт. Веселиново. Відповідач ніякого нерухомого майна на праві власності не має.

ОСОБА_4 не відпускає дітей проживати разом з їх матірю та вважає, що позивачка повинна повернутися в сім'ю.

Відповідно до актів обстеження матеріально побутових умов проживання сторін, в кожного з них є належні умови для проживання та виховання дітей.

Не встановлено судом фактів зловживання сторонами спиртними напоями або наркотичними засобами, аморальної поведінки кожного з батьків, що може зашкодити розвиткові дитини, обидва позитивно характеризуються, є працездатними, позивачка має постійну роботу, відповідач є фізичною особою-підприємцем.

Позивачка намагалася вирішити питання щодо місця проживання дітей в позасудовому порядку. Висновком органу опіки та піклування Веселинівської районної державної адміністрації Миколаївської області від 15 липня 2014 року визначено місця проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з їх матірю ОСОБА_2, та вставлено дні побачень і участь батька у вихованні дітей (а.с. 14, 177).

Після звернення ОСОБА_2 до суду з даним позовом органом опіки та піклування Веселинівської РДА Миколаївської області було повторно розглянуто питання щодо визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та був складений висновок від 17 квітня 2015 року, яким в інтересах дітей визначено доцільним їх проживання біля матері. Як зазначено у даному висновку, встановлені органом опіки та піклування факти свідчать про неналежне розуміння відповідачем ОСОБА_6 своїх батьківських обовязків у вихованні дітей (а.с. 153, 233-234)..

Суд обґрунтовано прийняв до уваги даний висновок при ухваленні рішення у справі, оскільки встановлені ним обставини підтверджуються зібраними у справі доказами. Так, згідно довідок завідуючого ДНЗ № 4 смт. Веселинове від 24.02.2015р., 12.03.2015р., 14.04.2015р. ОСОБА_7 з 26 січня 2015 року перестав відвідувати дитячий садок (а.с. 36, 65, 156), а з листа директора Веселинівської ЗОШ від 10.04.2015р. вбачається, що ОСОБА_6 за період лютий-квітень 2015 року часто пропускає уроки без поважних причин, рівень його навчальних досягнень знизився (а.с. 159).

Відповідно до положень ст.ст. 160, 171СК України судом першої інстанції була зясована думка дітей щодо місця їх проживання, які обидва виявили бажання жити тільки з обома батьками, з варіантом окремого проживання батьків не згодні.

За таких обставин, суд з урахуванням положень принципу 6 Декларації прав дитини, ухваленої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р., дійшов до обгрунтованого висновку про те, що кожен з батьків має можливість і бажання виховувати дитину, між тим, враховуючи вік дітей, стан здоровя ОСОБА_6, визначення місця проживання дітей разом з батьком не відповідає якнайкращому забезпеченню інтересів дітей.

Отже, перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд дав належну оцінку доказам, які надали сторони, та дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині вимог щодо визначення місця проживання дітей разом з ОСОБА_2

Судом першої інстанції та колегією суддів судової палати не встановлено ніяких виключних обставин, які б викликали необхідність розлучення малолітніх дітей з їх матірю.

Не ставлячи під сумнів права та обов'язки батька та його бажання виховувати синів, і зважаючи на вищенаведене, та приймаючи до уваги конкретні обставини справи, вік дітей, відсутність виключних обставин, які б давали підстави дійти висновку про можливість розлучення дітей з матір'ю, суд першої інстанції обґрунтовано та в найвищих інтересах дітей визначив місце проживання малолітніх ОСОБА_6 і ОСОБА_7 з матір'ю. Рішення суду відповідає доказам у справі та положенням ст. 161 СК України та ст. 6 Декларації прав дитини.

Посилання в апеляційній скарзі на неповне зясування судом обставини справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення, є необґрунтованими, так як суд при вирішені даного спору врахував всі обставини справи, зокрема конфліктну ситуацію, яка склалася між сторонами щодо спірного питання, та її вплив на психологічний стан дітей.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду, чи доводили б порушення судом норм сімейного законодавства, основних засад та пріоритетів, встановлених національним та міжнародним законодавством щодо захисту інтересів дітей, а тому не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

Головуючий Судді