Справа № 415/299/15-ц
Провадження № 22ц/782/114/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року, серпня місяця, 10-го дня колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області у складі головуючого судді Яреська А.В., суддів: Авалян Н.М., Карайван Т.Д., при секретарі: Козубській А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства « АІСЕ Україна» на заочне рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 09 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

встановила:

У січні 2015 року до Лисичанського міського суду Луганської області звернулось ПАТ « АІСЕ Україна» із позовною заявою про стягнення боргу до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, просили суд стягнути солідарно із відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 18324 грн.83 коп. та судовий збір.

Заочним рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 09 лютого 2015 року позовні вимоги ПАТ « АІСЕ Україна» були задоволені частково, було стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ « АІСЕ Україна» заборгованість у розмірі 18 324 грн.83 коп. та судовий збір в розмірі 243 грн.60 коп., а у задоволенні позовних вимог ПАТ « АІСЕ Україна» до ОСОБА_2В, ОСОБА_5, ОСОБА_3 було відмовлено.

Із таким рішенням не погодився позивач і оскаржив його шляхом подачі апеляційної скарги, у якій вважає оскаржуване рішення незаконним та таким, що ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що судом не повно встановлено обставини, що мають значення по справи та що висновки суду не відповідають матеріалам справи. У апеляційній скарзі представник апелянта просив скасувати рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2В, ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ухвалити в цій частині нове, яким задовольнити позов у повному обсязі, тобто стягнути солідарно суму боргу із усіх відповідачів.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Згідно ст.213 ЦКП України рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу.

Суд першої інстанції дійшов до висновків про те, що між позивачем та ОСОБА_4 17 серпня 2005 року укладено Угоду № 106536 з Додатками № 1 та 2, які є невід`ємними частинами Угоди про надання системи послуг пов`язаних з придбанням автомобіля за допомогою системи Автоплан. 10 лютого 2006 року між ПрАТ « АІСЕ Україна» та ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5 було укладено договір поруки, який посвідчений приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований у реєстрі за № 1375. Відповідно до цього договору співпоручителі зобов`язались солідарно відповідати перед позивачем за взяті на ОСОБА_1 зобов`язання за Угодою. Позивач належним чином виконав свої зобов`яззання за укладеною Угодою та у березні 2006 року ОСОБА_1 отримав автомобіль марки Chevrolet Aveo H4MM554, 2006 року випуску, який був зареєстрований на його ім`я,про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії РСА №042141.

Також судом було встановлено, що в свою чергу ОСОБА_1 зобов`язався згідно п. а), б) ч.1 ст. 4 Угоди здійснити одноразові платежі щодо вступного внеску в розмірі передбаченому у Додтаку № 1 до Угоди відсотку від ціни автомобіля та плати за право на отримання автомобіля для покриття витрат фірми, пов`язаних з передачею автомобіля. Також відповідно до ч. 2 ст. 4 Угоди та ст.4 Додатку № 2 він зобов`язався щомісячно сплачувати повний внесок з початку графіка та до наступного місяця після одержання права на отримання автомобілю. При цьому Чистий внесок може сплачуватись повністю або у половинному розмірі на розсуд учасника. Крім цього відповідач повинен сплачувати адміністративні послуги та страховий внесок, який розраховується згідно з відсотками, визначеними Додатками до Угоди.

Судом першої інстанції прийнято до уваги довідку ПрАТ « АІСЕ Україна» з якої вбачається, що відповідач сплачував щомісячні внески, системтично порушуючи умови Угоди щодо повноти їх сплати (а.с.9-11), а також вимоги від 17 серпня 2012 року, які були направлені на адресу ОСОБА_1 та на адреси поручителів. Судом було вставнолено, що розмір боргу станом на грудень 2014 року становить 17, 2941 % від ціни автомобіля станом на серпень місяць 2012 року. Суд вірно дійшов висновку про те, що зобов`язання з боку відповідача та його поручителів не виконано.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК є визначеним, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду у межах доводів апеляційної скарги. Рішення суду у частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 суми заборгованості не було оскаржено сторонами, зі змісту апеляційної скарги вбачається що апелянт погоджується із рішенням суду у цій частині, просить стягнути суму заборгованості не тільки з ОСОБА_1, але й і із поручителів солідарно. Отже, колегія суддів не аналізує наявність підстав для стягнення суми боргу безпосередньо із самого боржника та обгрунтованість розміру стягнення.

Апелянт вірно зазначає у скарзі на те, що висновки суду першої інстанції про те, що строк договору поруки був не встановленим є хибними . адже спростовуються змістом тексту договору поруки і дійсно, у договорі поруки від 10.02.2006 року, а саме у п. 4.4 було встановлено, що строк дії цього договору за домовленістю сторін встановлений до 31.08.2012 року )а.с.13 на звороті).

Проте, незважаючи на цю обставину висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення з поручителів через сплив строку у цілому є вірними, а відповідно до правил частини 2 статті 308 ЦПК не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів бере тут до уваги наступне. Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Згідно із частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, установлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора на задоволення його вимог. Останнє означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків, основна властивість яких, крім того, що їх сплив, на відміну від строків позовної давності, припиняє субєктивне право, полягає в тому, що вони не можуть бути призупинені, перервані чи відновлені. Такі строки також не можуть бути змінені за домовленістю сторін договору та їх настання припиняє права кредитора та обовязок боржника за договором.

Правила частини четвертої статті 559 ЦК України встановлюють припинення поруки як за договором із визначеним строком дії поруки, так і за договорами, в яких строк дії поруки або строк основного зобовязання встановлений не був. Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобовязання за договором поруки у звязку з припиненням такого зобовязання поручителя. За змістом речення першого та третього зазначеної статті кредитор повинен встигнути звернутись до поручителя з вимогою про виконання останнім свого обовязку за договором поруки, у тому числі в примусовому порядку. Разом із тим за змістом другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України у разі, якщо строк договору поруки не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить до поручителя вимоги. Правова природа зобовязання у всіх випадках, передбачених статтею 559 ЦК України, є тотожною.

Вимога кредитора до поручителя полягає в реальному виконанні зобовязання за боржника, оскільки така вимога може бути заявлена лише в разі невиконання боржником своїх зобовязань та настання строку виконання основного зобовязання. Виходячи з тотожної природи зобовязань, які регулюються реченнями першим і третім частини четвертої статті 559 ЦК України та реченням другим частини четвертої цієї статті, правову конструкцію частини четвертої статті 559 ЦК України, викладену в одному абзаці, ототожнює правову природу усіх зобовязань, преклюзивність строку дії договору поруки, необхідно дійти висновку, що такою вимогою може бути лише позов, заявлений кредитором до поручителя в судовому порядку, оскільки предявлення іншої вимоги суперечить правовій природі поруки як строкового зобовязання. Відповідно на вказані строки не поширюється положення частини пятої статті 267 ЦК України про захист судом порушеного права у разі, коли строк позовної давності пропущений із поважних причин. Отже, сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, так само як закінчення строку, установленого договором поруки, та закінчення одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до поручителя з позовом.

Разом із тим позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та пятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо договір поруки припинився (у тому числі й на підставі непредявлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання), інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що всі права та обовязки сторін за цим договором слід вважати припиненими.

Отже, непредявлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обовязку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобовязанням. Також треба зазначити, що звернення до суду після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку не є підставою для відмови в позові у звязку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у звязку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Аналогічні висновки є наведеними і у Постанові Верховного суду України від 17 вересня 2014 року та правовій позиції Верховного суду 6-170цс13, відповідно до якої «непредявлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обовязку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобовязанням. Також треба зазначити, що звернення до суду після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку не є підставою для відмови в позові у звязку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у звязку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя». Отже, за таких обставин відсутні підстави для скасування оскарженого рішення.

Керуючись ст.ст. 303-304, 307, 308, 314-315 ЦПК України, судова колегія,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства « АІСЕ Україна» -відхилити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 09 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після ії проголошення.

Головуючий:

Судді: