У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - приватний нотаріус Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Моісєєва Ольга Ярославівна, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна, визнання недійсним договору дарування, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Львівської області від 25 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, який уточнивши, просив визнати житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1010 га, які розташовані по АДРЕСА_1, спільним майном подружжя, поділити вказане нерухоме майно шляхом визнання за кожним із подружжя права власності на Ѕ частини, визнати недійсним договір дарування вказаного нерухомого майна, укладений 13 травня 2003 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Моісєєвою О.Я.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 з 1963 року по 20 жовтня 2000 року.

Під час перебування у шлюбі їм була виділена для будівництва земельна ділянка площею 0,1010 га, на якій ними спільно побудовано житловий будинок, право власності на який оформлено та зареєстровано на ім'я ОСОБА_7 Позивач вважав, що вказане нерухоме майно є їх спільною сумісною власністю, як подружжя, і підлягає поділу між ними шляхом виділення кожному із них рівних частин у майні.

Договір дарування був укладений без письмової згоди позивача, як співвласника майна, тому підлягає визнанню недійсним.

Разом з цим позивач просив поновити йому позовну давність, оскільки про відчуження ОСОБА_7 спірного майна йому стало відомо лише 29 жовтня 2013 року.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 18 квітня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами і земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,1010 га, які знаходяться по АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку із земельною ділянкою, укладений 13 травня 2003 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Моісєєвою О.Я. і зареєстрований в реєстрі за № 884.

Визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 право власності за кожним з них на Ѕ ідеальної частини вказаних житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 25 листопада 2014 року рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 18 квітня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції із залишенням у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судами встановлено, що позивач ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували в зареєстрованому шлюбі з 1963 року до 20 жовтня 2000 року (а. с. 5), відповідач ОСОБА_8 є їхнім сином.

На момент розірвання шлюбу між подружжям спору про майно не було.

Предметом спору є житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 82,1 кв. м, з господарськими будівлями і спорудами та земельна ділянка, на якій він розташований, загальною площею 0,1010 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування будинку.

Свідоцтво про право особистої власності на вказаний житловий будинок та господарські споруди в цілому було видане Виконавчим комітетом Лисиничівської сільської ради народних депутатів 12 серпня 1996 року на ім'я ОСОБА_7 на підставі рішення виконкому цієї ж ради від 25 липня 1996 року та зареєстроване у міжміському бюро технічної інвентаризації 12 серпня 1996 року за реєстровим № 430 (а. с. 69, 70).

Спірна земельна ділянка була відведена ОСОБА_7 для будівництва на підставі рішення Лисиничівської сільської Ради депутатів трудящих від 30 травня 1967 року, затвердженого рішенням виконкому Пустомитівської районної Ради депутатів трудящих від 11 серпня 1967 року № 420 (а. с. 14 інвентаризаційної справи).

Відповідно до державного акта на право приватної власнос <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_163/ed_2010_07_01/pravo1/KD0004.html?pravo=1>ті на землю серії ЛВ № 4422, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Лисиничівської сільської ради народних депутатів від 03 грудня 1993 року та зареєстрованого 11 березня 1996 року за № 206, спірна земельна ділянка належить на праві власності відповідачу ОСОБА_7 (а. с. 71).

Згідно з договором дарування, укладеним 13 травня 2003 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, останній отримав у дар від матері вказаний житловий будинок та земельну ділянку (а. с. 6, 68).

На підставі цього договору 18 грудня 2003 року зареєстровано право власності ОСОБА_8 на спірний будинок (а. с. 7).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції, керуючись ст. ст. 9-11, 22, 28, 29 КпШС України, ст. ст. 60, 61, 67, 70, 72 СК України, ст. ст. 112,113 УК УРСР та встановивши, що під час перебування у шлюбі з позивачем відповідачем набуті вказаний житловий будинок та земельна ділянка, право власності на які були зареєстровані за відповідачем ОСОБА_7, на момент укладення оспорюваного договору дарування від 13 травня 2003 року не були визначені частки у спірному майні, виходив з того, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу шляхом визнання за кожним із подружжя права власності на Ѕ частини ідеальної частки, а вказаний правочин підлягає визнанню недійсним у цілому.

Також суд, встановивши, що позивач про намір продажу вказаного будинку дізнався із об'яви в газеті «Ваш магазин» від 08 липня 2013 року, а про укладання оспорюваного договору дарування - 29 жовтня 2013 року під час слухання справи про поділ майна подружжя, виходив з того, що позивачем не пропущено строк позовної давності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Однак, встановивши, що на момент розірвання шлюбу між подружжям спору про поділ майна не було, а існувала домовленість про те, що позивач залишає спірний будинок дружині та дітям, суд апеляційної інстанції вважав, що на момент розірвання шлюбу позивач не претендував на належну йому частку у спірному майні, а в подальшому не виявляв власного інтересу до спірного майна і не подавав позову про його поділ раніше, отже відмовився від своєї частки в ньому та дійшов висновку про те, що позивач пропустив строк позовної давності про застосування якого було заявлено відповідачем у справі. При цьому вважав, що позивач повинен був дізнатися про порушення свого права на спірне майно саме з того моменту, коли залишив після розірвання шлюбу спірне майно в користування, володіння та розпорядження колишній дружині, яка була зареєстрована власником, і яка могла в будь-який час розпорядитися ним на власний розсуд, та з моменту укладання оспорюваного договору, якби як власник виявляв до спірного майна інтерес.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст. ст. 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Судами правильно встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 та набутий ОСОБА_7 у період перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, належав останнім на праві спільної сумісної власності, як це передбачено ст. 22 КпШС України <nau://ukr/2006-07|st22>.

Проте, вважаючи, що спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, суд як першої, так і апеляційної інстанції виходив з того, що вона набута відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачем.

Між тим такий висновок є помилковим з огляду на те, що окрема земельна ділянка, отримана одним з подружжя у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, набуте подружжям у шлюбі, а про отримання громадянином у власність частки із земельного фонду шляхом здійснення свого права на приватизацію на підставі рішення органу місцевого самоврядування, внаслідок чого спільна сумісна власність подружжя на цю земельну ділянку не набувається.

Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 6-99цс11.

Разом з тим суд як першої, так і апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що відповідно до ст. 120 ЗК України у позивача у зв'язку з набуттям ним права спільної сумісної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами виникло право на частину такої земельної ділянки, що може бути підставою для визнання недійсним договору дарування вказаної земельної ділянки у разі звернення позивача як співвласника з відповідним позовом. Однак, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, ОСОБА_6 не пов'язував своє право на частину земельної ділянки, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, з набуттям ним права власності на частину вказаного домоволодіння.

Крім цього, слід зазначити, що висновок суду апеляційної інстанції про те, що позивач відмовився від своєї частки у майні, що належало йому праві спільної сумісної власності, та пропустив строк позовної давності, є помилковим з огляду на таке.

Шлюб між сторонами припинено 20 жовтня 2000 року.

Право колишнього подружжя на частку у спільному сумісному майні зберігається незалежно від припинення шлюбу (ст. 68 СК <nau://ukr/2947-14|st68>України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відмови власника від права власності. Особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру (ч. ч. 1, 3 ст. 347 цього Кодексу).

Доказів, які б свідчили про відмову позивача від права власності в порядку, передбаченому вищевказаними правовими нормами, у рішенні суду апеляційної інстанції не наведено.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України), а у випадку порушення цього права особа має право на його захист.

Звертаючись з позовом до суду про поділ майна, визнання недійсним договору дарування, позивач посилався на те, що 29 жовтня 2013 року під час слухання справи про поділ майна подружжя йому стало відомо, що відповідач ОСОБА_7 відчужила вказаний будинок разом із земельною ділянкою ОСОБА_8 на підставі договору дарування, укладеного 13 травня 2003 року (а. с. 1-3).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що з матеріалів справи № 450/2957/13-ц вбачається, що первісно позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з вимогою про поділ майна 22 серпня 2013 року (а. с. 148-149) і у своїй позовній заяві, обґрунтовуючи причини пропуску ним строку позовної давності, зазначав, що раніше питання про визнання за ним права власності на 1/2 частини спільного майна, а саме про визнання за ним права власності на 1/2 частини вказаного вище житлового будинку, він не ставив, оскільки у них з відповідачем ОСОБА_7 була домовленість, що даний будинок буде належати дітям.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 листопада 2013 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя був залишений без розгляду (а. с. 150).

Відповідно до ст. 20, ч. 2. ст. 72 СК України <nau://ukr/2947-14|st71> до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

У порушення наведених норм чинного законодавства, суд апеляційної інстанції вважав, що позивач повинен був дізнатися про порушення свого права на спірне майно, коли після розірвання шлюбу органом РАГСУ (20 жовтня 2000 року) залишив спірне майно в користування, володіння та розпорядження колишній дружині, яка була зареєстрована власником, і яка могла в будь-який час розпорядитися ним на власний розсуд, та саме з цього моменту необхідно обчислювати початок перебігу строку на звернення до суду з позовом.

Сама по собі домовленість між подружжям про те, що майно, нажите подружжям під час шлюбу, у майбутньому перейде у власність дітей, не може свідчити про наявність порушеного права позивача з моменту досягнення такої домовленості, його обізнаність про таке порушення, а тому висновок суду апеляційної інстанції про те, що позивач повинен був довідатися про порушення свого права на спільне майно після розірвання шлюбу у зв'язку з наведеною домовленість, є неправильним.

Доказів, які б свідчили про існування на той час обставин, з якими законодавець пов'язує обчислення початку перебігу позовної давності (порушення права власності позивача у зв'язку з невизнанням такого права другим з подружжя), у рішенні суду апеляційної інстанції не наведено.

Відповідно до ст. ст. 22 <nau://ukr/2006-07|st22>, 23 КпШС України <nau://ukr/2006-07|st23>, що діяв на час розірвання шлюбу, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Відповідно до ст. ст. 227 <nau://ukr/1540-06|st227>, 244 ЦК УРСР <nau://ukr/1540-06|st244> договір дарування жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Договір дарування жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Суд першої інстанції, встановивши, що відповідач ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 13 травня 2003 року передала у дар ОСОБА_8 спірний житловий будинок, що належить позивачу на праві спільної сумісної власності, вважав, що це свідчить про невизнання та порушення права спільної сумісної власності позивача на це спірне майно відповідачем ОСОБА_7, про що позивач дізнався 29 жовтня 2013 року, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу, договір дарування в частині спірного житлового будинку є недійсним, а оскільки позивачем строк позовної давності не пропущено, то порушене право підлягає захисту.

За таких обставин рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_6 про визнання земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,1010 га, яка розташована за адресою: с. Підбірці, Пустомитівський район, Львівська область, спільною сумісною власністю подружжя та її поділ, про визнання недійсним договору дарування в частині вказаної земельної ділянки не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> є підставою для їх скасування з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 18 квітня 2014 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 25 листопада 2014 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_6 про визнання земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,1010 га, яка розташована за адресою: с. Підбарці, Пустомитівський район, Львівська область, спільною сумісною власністю подружжя та її поділ, про визнання недійсним договору дарування, який укладений 13 травня 2003 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, у частині земельної ділянки скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 25 листопада 2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про визнання житлового будинку АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та його поділ, про визнання недійсним договору дарування, який укладений 13 травня 2003 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, у частині житлового будинку скасувати, залишити в силі в цій частині рішення суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук