АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/25/15 Справа № 206/6869/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Міхеєва В.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Міхеєвої В.Ю.

суддів Свистунової О.В., Ремеза В.А.

за участю секретаря Видюкової Ю.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2014 року по справі

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю та визнання права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2012 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_3, посилаючись в обґрунтування уточнених у березні 2014 року своїх вимог на ті обставини, що вона з відповідачем проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 червня 1993 року до 28 квітня 2006 року, коли шлюб було зареєстровано.

На земельній ділянці по вул. Здоровя, 43а у м. Дніпропетровську, яка була виділена відповідачу, а у вересні 1997 року ним приватизована, вони разом у серпні 1996 року встановили будівельний вагончик, обладнали його під житло та з 01 вересня 1996 року стали в ньому разом проживати, а з 1997 року розпочали будівництво будинку, надвірних будівель та споруд. Будівництво житлового будинку завершили у 2010 році.

З відповідачем вони мали спільний бюджет, а всі зароблені ними кошти вкладали в придбання будівельних матеріалів.

Оскільки будівництво будинку було розпочато під час їх проживання з відповідачем без реєстрації шлюбу, а продовжувалося та було закінчено в період шлюбу, то всі будівельні матеріали, які були використані під час будівництва будинку, надвірних будівель та споруд позивачка вважає спільною сумісною власністю.

Відповідач не визнає її право на 1/ 2 частину будівельних матеріалів, з яких збудовано спірне домоволодіння та ухиляється від введення домоволодіння в експлуатацію та отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно, тому позивачка просила встановити факт її проживання з ОСОБА_3 однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з 21 грудня 1996 року по 28 квітня 2006 року та відповідно до ст. 17 Закону України «Про власність» визнати за нею право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, яке було використане при будівництві домоволодіння № 43а по вул. Здоровя у м. Дніпропетровську.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2014 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що на час знайомства сторін на початку літа 1993 року відповідач ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 1996 року (т.1, а.с.68).

Реєстрація розірвання цього шлюбу у органах РАЦС відбулася 29 березня 2006 року, про що свідчить копія актового запису про розірвання шлюбу (т.1, а.с.67).

Відповідачу для будівництва житлового будинку на підставі наказу директора радгоспу ім. Леніна № 8-зем від 10 травня 1995 року була виділена земельна ділянка за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Здоров'я, 43-а (т.1, а.с.27,28).

У подальшому, на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 20 лютого 1997 року, відповідач ОСОБА_3 отримав Державний акт на право власності на цю земельну ділянку від 03 червня 1997 року (т.1, а.с.13).

Рішенням виконавчого комітету Самарської районної ради народних депутатів від 21 липня 1995 року № 557 ОСОБА_3 було надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку та господарчих будівель по вул. Здоров'я, 43-а у м. Дніпропетровську (т.1, а.с.10).

Згідно Свідоцтва про шлюб Серії І-КИ № 040904, виданого Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції сторони зареєстрували шлюб 28 квітня 2006 року, який на підставі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 вересня 2013 року, яке набрало чинності 17 вересня 2013 року, було розірвано (т.1,а.с.14, 140).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності та дійшов висновку, що взаємовідносини між сторонами з 21 грудня 1996 року по 28 квітня 2006 року (до моменту реєстрації між ними шлюбу) не свідчать про фактичні шлюбні стосунки між ними саме у цей період, оскільки не було доведено факт спільного проживання та ведення господарства, спільного побуту, а покази допитаних в судовому засіданні свідків не можуть бути підставою для встановлення цього факту саме у той період, який вказує позивачка.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Вимоги позивачки щодо встановлення факту проживання з відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбу з 21 грудня 1996 року до 01 січня 2004 року, не ґрунтуються на нормах матеріального права, оскільки до 01 січня 2004 року діяв Кодекс про шлюб та сімю України (далі - КпШС України), нормами якого не передбачалося встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які сумісно проживають.

Щодо таких позовних вимог за період з дня набрання чинності Сімейним Кодексом України (далі СК України) та по день реєстрації шлюбу сторін, тобто, з 01 січня 2004 року по 28 квітня 2006 року, слід зазначити наступне.

Згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто, при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 та згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Оскільки до 29 березня 2006 року відповідач перебував у шлюбі з ОСОБА_4, то норма ст. 74 СК України для визначення сторін такими, що перебували у фактичних шлюбних відносинах та вирішення майнового спору до цього часу не може бути застосована.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання за позивачкою права власності на 1/ 2 частину будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, яке було використано при будівництві спірного домоволодіння, суд першої інстанції правильно зазначив, що для задоволення позовних вимог у заявлений позивачкою спосіб, остання мала надати суду належні та допустимі докази про її участь працею й коштами у набутті цих будівельних матеріалів, та довести, які саме будівельні матеріали було використано під час будівництва та підлягають поділу, яку вони мають вартість, коли та ким були придбані.

Для встановлення зазначених обставин справи у відповідності з вимогами ч. 4 ст. 10 ЦПК України судом першої інстанції призначалася судова будівельно - технічна експертиза, від проведення якої в подальшому позивачка відмовилася, подавши письмову заяву (т.1, а.с.167,173).

В ході розгляду справи встановлено, що у матеріалах справи містяться копії двох технічних паспортів на садибний (індивідуальний) житловий будинок по вул. Здоровя, 43а у м. Дніпропетровську: один виготовлений на замовлення позивачки ОСОБА_2 Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 станом на 17 липня 2013 року (т.1,а.с.132-138), у якому зазначені під літерами:

А-2 - житловий будинок незавершений будівництвом з першим та мансардовим поверхами, терасою а-1 та підвалом під А-2 (рік побудови 2003-2007);

А1 незавершене будівництво - стіни (рік побудови 2009-2010);

Б навіс (рік побудови 2007),

В навіс (рік побудови 2003);

Г убиральня (рік побудови 2007);

Д душ (рік побудови 2007);

Е- сарай (рік побудови 2007);

№ 1-16 - споруди;

І - замощення.

Другий технічний паспорт виготовлений на замовлення відповідача ОСОБА_3 ТОВ «Інститут проектування та експертизи будівництва» станом на 07 листопада 2013 року (т.1,а.с.159-161), у якому зазначені під літерами:

А-1 - житловий будинок (15% гот.,незавершене будівництво);

Б - літня кухня з гаражем (рік побудови 1997);

ПД - підвал (рік побудови 1997);

В - вбиральня (рік побудови 1998);

Г - літній душ (рік побудови 1998);

Д - сарай (рік побудови 1998)

№ 1-3 - споруди (хвіртка, огорожа);

Для встановлення найменування, кількості та вартості будівельних матеріалів, які були використані при будівництві будівель та споруд на земельній ділянці за адресою вул. Здоровя, 43а у м. Дніпропетровську та з метою усунення протиріч, які містяться у зазначених технічних паспортах щодо найменувань побудов, а також часу їх побудови, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2014 року було призначено судову будівельно-технічну експертизу (т.1,а.с.242-244, 263-265).

Згідно висновку № 3728/3729-14 судової експертизи, складеного 18 березня 2015 року, будівлі та споруди, які розташовані на території домоволодіння по вул. Здоровя, 43 у м. Дніпропетровську на момент дослідження відповідають технічному паспорту від 17 липня 2013 року, відповідно до якого на території домоволодіння розташовані А-2 - житловий будинок незавершений будівництвом з першим та мансардовим поверхами, терасою а-1 та підвалом під А-2; А1 незавершене будівництво - стіни; Б навіс, В навіс; Г убиральня; Д душ; Е- сарай; № 1-16 - споруди; І - замощення.

За відсутності документів, підтверджуючих, які саме будівельні матеріали та в якій кількості були застосовані при будівництві будівель та споруд в домоволодінні та у звязку з не проведенням оплати за частину дослідження товарознавчої експертизи, висновок з питань які саме будівельні матеріали були використані при будівництві будівель та споруд в домоволодінні та визначення їх вартості, експертами надано не було (т.2, а.с.32-39).

Допитані у судовому засіданні судові експерти ОСОБА_6 та ОСОБА_7, пояснили, що вказані у висновку роки побудови будівель та споруд, розташованих на території домоволодіння по вул. Здоровя, 43 у м. Дніпропетровську, вони експертним шляхом не встановлювали, а зазначили згідно технічного паспорту від 17 липня 2013 року.

Суд першої інстанції на підставі доказів, наданих відповідачем - показів свідка ОСОБА_8, який з 1997 року зі своєю бригадою здійснював будівництво будинку, накладної № 57 від 10 жовтня 1994 року на придбання відповідачем плит перекриття, зробив висновок щодо будівництва будинку та споруд у 1995-1997 роках.

Доводи ОСОБА_2 у апеляційній скарзі, що суд першої інстанції не взяв до уваги часткове визнання відповідачем позову в частині, що незакінчена будівництвом споруда житлового будинку розпочата в період шлюбу, не спростовують висновки суду про недоведеність позовних вимог.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 дійсно не заперечував, що незавершене будівництво під літерою А1 стіни будувалося у період шлюбу з позивачкою.

Проте, за відсутності належних та допустимих доказів самостійно визначити найменування, кількість та вартість використаних при будівництві цієї будівлі будівельних матеріалів, а також усунути протиріччя щодо часу побудови інших спірних будівель та споруд суд позбавлений можливості.

Не зважаючи на неодноразове розяснення колегією суддів сторонам їх права щодо призначення відповідної експертизи для встановлення зазначених обставин, сторони таким правом не скористалися.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не врахував, що позивачка з відповідачем проживали як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 21 грудня 1996 року, тобто, з дня набрання чинності рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 1996 року, яким було розірвано шлюб відповідача з ОСОБА_4, колегія суддів відхиляє як такі, що суперечать ст. 44 КпШС України, відповідно до положень якої шлюб вважався розірваним з часу реєстрації розлучення в органах РАЦС.

Посилання апелянта на мирову угоду, укладену між нею та відповідачем 16 листопада 2012 року та визнану судом, у якій відповідач визнавав, що все, що побудовано на земельній ділянці, є їхньою спільною сумісною власністю, не заслуговують на увагу, оскільки ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2013 року ухвала Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2012 року про визнання мирової угоди була скасована (т.1, а.с. 70,71, 77, 115,116).

Посилання апелянта на невідповідність висновків суду дійсним обставинам по справі є безпідставними та зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, тоді як, згідно ст. 212 ЦПК України, оцінка доказів є виключним правом суду.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером правовідносин, що склалися між сторонами, відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, повно і всебічно з'ясував обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, розглянув справу у межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих учасниками процесу доказів, яким дав належну оцінку, та ухвалив законне та обґрунтоване рішення, підстави для скасування якого відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2014 рокузалишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді