РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/2071/15-ц

пр. № 2/759/2430/15

09 червня 2015 року Святошинський районний суд м.Києва у складі

головуючого судді - Борденюка В.В.,

при секретарі - Трегубенку М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2015 року позивач звернувся до суду із позовом до ПАТ «Альфа-Банк» про захист прав споживача та визнання кредитного та іпотечного договорів недійсним, посилаючись на їх несправедливість.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач зобов'язаний був, під час укладення договору, попередити споживача про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач та надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків та комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Крім того, позивач зазначив, що вважає умови договору несправедливими та такими, що порушують принцип рівності учасників правовідношення, а відтак, оскільки Банк не в змозі усунути порушення прав споживача та привести умови договору у відповідність до вимог справедливості та розумності, вважає, що наявні підстави для визнання договору недійсним.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату та місце судового засідання неодноразово повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, що свідчить про наявність підстав для розгляду даної справи у його відсутність у заочному порядку.

Суд, вислухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11.12.2007 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №800002784, відповідно до якого позивачу були надані кредитні кошти у розмірі 100 000,00 доларів США із річною процентною ставкою - 12,50% і кінцевим строком повернення до 11.12.2022 року.

З метою забезпечення виконання позичальником своїх кредитних зобов'язань, між банком (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) було укладено договір іпотеки від 11.12.2007 року, за яким іпотекодавець передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (предмет іпотеки). При укладенні договору іпотеки, сторони виходили із того, що квартира придбана іпотекодавцем за кошти, що надані іпотекодержателем у кредит у відповідності з умовами основного кредитного договору.

Факт того, що позивач погодилася з умовами вказаними договорами та останні є результатом його вільного волевиявлення свідчить підпис ОСОБА_1 на примірнику кредитного договору №800002784 від 11.12.2007 та договір іпотеки від 11.12.2007 року.

Як вбачається з кредитного договору та додаткової угоди до кредитного договору №800002784, на якому також наявний підпис ОСОБА_1, що підтверджує його ознайомлення, останньому було доведено до відома детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту.

Таким чином, посилання позивача на те, що йому не було доведено до відома про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач, спростовуються.

Стосовно посилань позивача на те, що й не було надано інформацію щодо формулювання, яке використовується банком для визначення валютного курсу, строків та комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, суд зазначає наступне.

Як вбачається з положень Договору №800002784 та додатку № 1 до договору, порядок та строки погашення кредиту передбачені графіком здійснення платежів.

Щодо посилань позивача на те, що порядок визначення розміру плати за користування кредитними коштами, передбачений кредитним договором, вводить позивача в оману, суд виходить із такого.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману є нечесною підприємницькою практикою. Нечесна підприємницька практика забороняється.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів").

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у разі ненадання інформації, зазначеної цією статтею суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, що не передбачає, як наслідок, визнання договору недійсним.

Також, позивач не надав суду будь-яких належних доказів на підтвердження введення його Банком в оману, а також на підтвердження того, що умови кредитного договору є несправедливими. При цьому, відповідно до змісту ст. ст. 11, 19 Закону України "Про захист прав споживачів", саме по собі ненадання або неповне надання інформації не свідчить про введення особи в оману.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» (далі - Постанова № 5 від 30.03.2012р.), при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Як встановлено судом, при укладенні кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України "Про захист прав споживачів", в редакції, яка діяла на час укладення договору.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою для недійсності право чину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст право чину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оспорювані позивачем пункти кредитного договору не містять умов, які б визначали його несправедливим та недобросовісним в розумінні норм вказаного Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, порушення відповідачем вимог ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, у зв'язку із чим суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Недоведеність і необґрунтованість позовних вимог є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні даного позову.

На підставі ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 2, 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», з урахуванням Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 212-215, 223 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання договору недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м.Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: