ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 636/1478/14-ц
Провадження № 2/636/35/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2015 рокуЧугуївський міський суд Харківської області
в складі:головуючого - судді Гуменного З.І.,
за участю секретаря судового засідання Караулової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуєві справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Чугуївська державна нотаріальна контора Харківської області, про визнання заповіту недійсним та зобовязання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просили визнати недійсним заповіт від імені ОСОБА_4, померлого 17.07.2013 року, посвідчений 17.06.2013 року Введенським селищним головою Чугуївського району Харківської області.

В позовній заяві позивачі вказали, що після смерті їхнього батька ОСОБА_4 17.07.2013р. вони, як спадкоємці першої черги, звернулися до нотаріальної контори для оформлення спадщини у вигляді житлового будинку за адресою: вул. Дружби, буд. 11, с. Введенка, Чугуївського р-ну, яка відкрилася після смерті батька. Ними була отримана відповідь від нотаріуса про те, що до нотаріальної контори для оформлення спадщини звернулася ОСОБА_3 яка є спадкоємицею за заповітом ОСОБА_4, і тому вони як спадкоємці за законом права на спадкування не мають. Вони вважають, що під час вчинення заповіту не було дотримано таких вимог до правочину як вільне волевиявлення, яке повинно відповідати його внутрішній волі, оскільки за своє життя батько бажав залишити будинок, який йому належить, їм своїм дітям. Таким чином, вони вважають, що заповіт їхнім батьком вчинений під впливом обману, помилки або ж в момент його вчинення батько не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, бо на той час хворів на онкологічне захворювання, та тим паче не повідомив своїх дітей про його укладання.

Позивачі в судовому засіданні просили заявлені вимоги задовольнити та пояснили, що вони спілкувалися з батьком і той завжди говорив, що будинок і все своє майно він залишить своїм дітям, і у нього не було жодних підстав, причин чи мотивів складати заповіт на користь ОСОБА_3, а тому вважають, що заповіт був складений під впливом обману або він не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати через хворобу, оскільки метастазами був уражений головний мозок померлого.

Представник позивачів ОСОБА_5 позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, оскільки вважає, що під час вчинення та посвідчення правочину, а саме заповіту як розпорядження ОСОБА_4М на випадок його смерті не було дотримано таких вимог до правочину як вільне волевиявлення його учасника, яке повинне відповідати його внутрішній волі.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила в задоволенні позову відмовити, пояснивши, що за час хвороби ОСОБА_4 його діти не допомагали у лікуванні, відвідувати додому не приїжджали, так само й на його похорон не приїхали, а заповіт він склав на її імя з власної волі. Похованням ОСОБА_4 вона займалася сама, а діти ні на кладовищі, ні на поминках не були.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила в задоволенні позову відмовити, пояснивши, що відповідач за весь час хвороби перебувала з померлим і при його лікуванні не використовувалися психотропні ліки, поховала його відповідач сама, без допомоги дітей, будинок, в якому відповідач проживала з померлим вони обслуговували самостійно, діти ні в утриманні будинку, ні у лікування не допомагали.

Представник Чугуївської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника (а.с. 47).

Вислухавши сторони та дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

17 липня 2013 року у с. Введенка, Чугуївського району, Харківської області, помер ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ВЛ № 405860 (повторне) (а.с. 14).

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 є його діти: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позивачі по справі. Факт родинних відносин між померлим та позивачами підтверджується свідоцтвами про народження серії І-ВЛ № 158485 та серії І-АВ № 574064, свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІІ-ВЛ № 252236 (а.с. 8, 11, 12).

Позивачі у встановлений законодавством строк звернулися до Чугуївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але їм було повідомлено, що 28.03.2014р. для оформлення спадщини після померлого 17.07.2013р. ОСОБА_4 звернулася ОСОБА_3, яка є спадкоємицею, згідно заповіту, посвідченого 17.06.2013р. Введенською селищною радою, Чугуївського району, Харківської області, по реєстру № 428 (а.с. 13, 75, 76).

Згідно наданої копії другого екземпляру заповіту від 17.06.2013р. ОСОБА_4 за своє життя склав заповіт, посвідчений секретарем Введенської селищної ради, Чугуївського району, Харківської області ОСОБА_7, згідно якого на випадок своєї смерті зробив розпорядження: все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що йому буде належати і на що вона за законом матиме право, заповів ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 77).

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем, а також заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Як пояснила у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 секретар Введенської селищної ради, яка посвідчила заповіт, ОСОБА_4 з власної волі у приміщенні селищної ради підписав заповіт, самостійно прочитав його, на момент підписання заповіту він був у задовільному стані, вона з ним спілкувалася з приводу того на користь кого він складає заповіт, він чітко, без яких би то ні було затримок сказав, що заповіт складає на корись своєї дружини ОСОБА_3, та просила врахувати, що її дії при посвідченні заповіту були законними та відповідали волі заповідача.

Відповідно до ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Судом встановлено, що секретарем селищної ради під час посвідчення оспорюванного заповіту було дотримано вимоги чинного законодавства.

Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.78 р. N 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" зазначено, що у випадках, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент вчинення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, причинами, внаслідок яких особа перебувала в такому стані, можуть бути її тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо. Для встановлення такого стану на момент вчинення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент її укладання він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 17 вересня 2014 року розглянув справу № 6-131 цс 14, предметом якої був спір про визнання договору недійсним із підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого суд може визнати договір недійсним із підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, в разі, якщо встановить, що у момент укладення договору позивач був неспроможний розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 29 лютого 2012 р. № 6-9 цс 12, відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами (ст. 212 ЦПК України), будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про визнання угод недійсними „встановлено у випадках, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент вчинення право чину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, причинами, внаслідок яких особа перебувала в такому стані, можуть бути її тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та інш. Для встановлення наявності такого стану на момент вчинення право чину, суд призначає судово- психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово- психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент її укладання він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними."

За клопотанням позивачів судом призначалася посмертна судово-психіатрична експертиза, проведення якої було доручено експертам відділення Харківської обласної психіатричної лікарні № 3.

Відповідно до акту судово-психіатричного експерта № 1016 від 05.11.2014р., експертною комісією зроблені наступні висновки: ОСОБА_4 при житті на момент складання та підписання заповіту 17.06.2013р., ознаки якого-небудь стійкого хронічного психічного розладу не виявляв; за своїм психічним станом ОСОБА_4 в період часу, який відноситься до складання та підписання заповіту 17.06.2013р., був здатен усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 130-133).

Отже проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про неспроможність ОСОБА_4 в момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.

У суду немає підстав не взяти до уваги висновок експертизи.

Доказів щодо визнання ОСОБА_4 недієздатною особою суду не надані.

За клопотанням позивачів судом була призначена посмертна судово-медичну експертиза, проведення якої доручено експертам Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи.

Відповідно до висновку експерта № 14- КЕ/2015/пп від 16.04.2015р., експертна комісія вважає, що тяжкий стан здоровя, обумовлений інтоксикацією організму на фоні пухлинного ураження метастазами головного мозку, а також стани після перенесеного гострого порушення мозкового кровообігу та проведення поліхіміотерапії, якими страждав ОСОБА_4 негативно вплинули на рівень його свідомості та адекватності мислення на момент підписання заповіту 17.06.2013р. зроблені наступні висновки: ОСОБА_4 при житті на момент складання та підписання заповіту 17.06.2013р., ознаки якого-небудь стійкого хронічного психічного розладу не виявляв; за своїм психічним станом ОСОБА_4 в період часу, який відноситься до складання та підписання заповіту 17.06.2013р., був здатен усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 157-187). Однак, як вказано у висновку, виходячи з наданої медичної документації відсутні записи лікарів відносно стану здоровя ОСОБА_4 у день підписання заповіту 17.06.2013р., тому достеменно судити про стан хворого на цей час не представляється можливим. Надати відповідь на питання: 3) Чи міг ОСОБА_4 через стійкий розлад здоров'я та за своїм станом у зазначений час усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, чи мав він можливість розуміти характер та значення дій, які проводились з ним (оформлення заповіту)? та 4) Чи мав можливість померлий ОСОБА_4 розуміти характер та значення своїх дій, які проводились з ним при оформленні заповіту?, лікарська комісія не надала оскільки дані питання не входять до компетенції судово-медичної експертної комісії.

Таким чином, під час судового розгляду не було здобуто доказів та позивачами не доведено, що заповідач ОСОБА_4 у момент складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Натомість судом встановлено, що ОСОБА_4 на амбулаторному чи стаціонарному лікуванні з приводу психіатричних або неврологічних захворювань не перебував, а також не перебував на психіатричному обліку в Чугуївській ЦРЛ. До матеріалів експертизи долучена ксерокопія амбулаторної медичної картки померлого ОСОБА_4, з якої вбачається відсутність психіатричних чи неврологічних захворювань. Згідно повідомлення головного лікаря КЗОЗ «Чугуївська центральна клична лікарня ім. М.І.Кононенка» від 13.09.2014р. ОСОБА_4 за амбулаторною психіатричною допомогою не звертався, медична документація в графі «взяті на облік», «оглянуті» та «не взяті» в психіатричному кабінеті відсутня (а.с. 136).

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.18 Постанови №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкій розлад здоровя не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Таким чином, доводи позивачів не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

Оцінюючи всі наявні у справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що надані докази не свідчать про те, що померлий ОСОБА_4 в момент складання та підписання заповіту не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними, а тому підстав для визнання заповіту недійсним у суду не має.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 217, 218 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

У задоволені позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Чугуївська державна нотаріальна контора Харківської області, про визнання заповіту недійсним та зобовязання вчинити певні дії відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя