Справа № 682/1038/15-ц
Провадження № 2/682/441/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2015 року

Славутський міськрайонний суд Хмельницької області в складі: головуючого судді Маршал І.М., секретаря Мелашенко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Славута справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна обєктом права спільної сумісної власності подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна обєктом права спільної сумісної власності подружжя. В обґрунтування позову вказувала, що сторони перебували в шлюбі з 04.03.1989 року по 14.02.2011 року. Наприкінці 1999 року вони разом вирішили звернутися до Славутської міської ради з заявою про відведення земельної ділянки, з метою подальшого будівництва магазину «Віра». В 2000 році рішенням Славутської міської ради ОСОБА_2 ( так як з відповідною заявою звертався саме він) було відведено земельну ділянку за адресою м. Славута, вул. Мануїльського ( на сьогодні Князів Сангушків), 8 а. 26.01.2001 року отримавши дозвіл на виконання будівельних робіт, вони з відповідачем спільною працею та за рахунок спільних коштів побудували приміщення магазину. 16.06.2001 року актом Державої технічної комісії було здійснено прийняття закінченого будівництвом обєкта в експлуатацію. Рішенням виконавчого комітету Славутської міської ради №305 від 27.11.2001 року затверджено акт Державної технічної комісії по прийняттю в експлуатацію магазину «Віра». Тобто будівельна готовність приміщення магазину становить 100%. Проте державної реєстрації прав на нерухоме майно здійснено не було. Після прийняття в експлуатацію приміщення магазину «Віра» в 2001 році до магазину було самочинно добудовано господарські будівлі, а саме: прибудову та котельню, проведено роботи по встановленню опалення та водопостачання.

Позивач вказує, що лише в січні 2015 року дізналася, що про своє порушене право, коли за результатами розгляду цивільного позову про поділ спільного майна подружжя апеляційним судом Хмельницької області було прийнято рішення про відмову у розподілі магазину «Віра».

Позивач просила поновити строк на звернення до суду з позовом про визнання нерухомого майна обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати нерухоме майно магазин «Віра», що розташований за адресою м. Славута, вул. Мануїльського ( Князів Сангушків), 8 а, обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Позивачка в судове засідання не зявилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, до суду подала заяву із клопотанням про слухання справи за її відсутності за участі адвоката ОСОБА_3

В судовому засіданні адвокат позивача ОСОБА_3 підтримала заявлений позов із викладених у ньому підстав.

Відповідач в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, до суду подав заяву із проханням про розгляд справи за його відсутності, за участі адвоката ОСОБА_4, та вказав, що позов не визнає, просить відмовити у позові. А також подав заяву про застосування строку позовної давності та письмові заперечення щодо заявленого позову.

Адвокат відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні просив у позові відмовити, посилаючись на те, що позивачем пропущено без поважних причин строк позовної давності, а також із тієї підстави, що заявлений позов є тотожним за предметом і сторонами позову, який був вирішений рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 04.09.2014 року.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень( ст. 10, 60 ЦПК України). Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 04.09.2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя встановлено, що в період з 04.03.1989 року по 14.02.2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі за спільну кошти сторін було побудовано та введено в експлуатацію приміщення магазину «Віра», який має статус нерухомого майна.

Зроблені відповідачем самочинні прибудови до приміщення магазину ( у 2010 році) ОСОБА_2 узаконено, що слідує із даних інвентарної справи на магазин «Віра», зокрема технічного паспорта від 17 жовтня 2014 року, однак правовстановлюючих документів ним не виготовлено.

Того факту, що приміщення магазину «Віра» в цілому має 100 % готовність стороною відповідачів не заперечувалося.

Відповідно до ст. 22 КпШтС Української РСР, який був чинним на час придбання спірного магазину «Віра» майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Статтею 28 цього ж кодексу, зокрема передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма ст. 368 ЦК України.

Отже, обєкт нерухомого майна магазин «Віра» в м. Славута по вул. К. Сангушків, 8 а, може бути визнаний обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Вищевказане узгоджується із правовою позицією ВСУ у справі № 6-37 цс 13 ( постанова від 15.05.2013 року).

При цьому не ґрунтуються на законні посилання сторони відповідачів, що має місце заявлення тотожного позову, тому, що був предметом у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Згідно правової позиції ВСУ ( у справі №6-79 цс 15 постанова від 22.04.2015 року) за змістом пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

У матеріальному розумінні предмет позову це річ, щодо якої виник спір.

Звертаючись до суду у серпні 2013 року, позивачка заявляла позов, предметом якого була матеріально-правова вимога про реальний поділ спільного сумісного майна подружжя, до складу якого серед іншого майна входив магазин «Віра».

Предмет позову, який заявлено у квітні 2015 року є іншим, інша матеріально-правова вимога визнання магазину «Віра» обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як вказує ВСУ, оскільки спір щодо спільного сумісного майна подружжя є матеріально-правовою вимогою про конкретне майно, яке має свої ознаки, розмір, вартість, стан, то в разі зміни певних ознак цього майна (наприклад реконструкція, перебудова) або його складу після розгляду справи судом повторне звернення до суду з приводу вирішення спору щодо такого майна не буде суперечити вимогам закону.

В даному випадку майно а саме магазин «Віра» змінив свої ознаки самочинно добудовані приміщення узаконено, збільшилася його площа.

Також необґрунтованими суд вважає посилання сторони відповідачів, що за позивачем може бути визнано лише право власності на будівельні матеріали, але таких позовних вимог не заявлено, і до того ж право власності на нерухоме майно, яке не зареєстровано у встановленому законом порядку, не може бути визнано.

Однак, позивачем не ставиться вимога про визнання права власності на новостворене майно, а лише вимога про визнання приміщення магазину обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція висловлена ВСУ у справі № 6-56 цс12 (постанова від 20.06.2012 року).

Згідно ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Така ж норма міститься у ЦК України, згідно ст.ст. 256, 257, 261 якого, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Посилання сторони відповідачів на те, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, який слід рахувати із дня розірвання шлюбу 14 лютого 2011 року, а позов подано у квітні 2015 року, не ґрунтується на законі, оскільки за предметом позову позивач не ставить вимогу про поділ майна подружжя. Окрім того, вважаючи своє право порушеним за його захистом позивач звернулася до суду вперше у серпні 2013 року, з того часу й слід відраховувати три роки. Зважаючи на що підстав вважати, що позивачем пропущено строк позовної давності та застосовувати відповідні наслідки, не вбачається.

Керуючись ст. 10,11, 60,212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Визнати нерухоме майно магазин «Віра», що розташований за адресою м. Славута, вул. Князів Сангушків, 8 а, обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Хмельницької області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя Маршал І. М.