АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4760/2015 Головуючий 1 інст. Сиротников Р.Є.
Справа № 643/914/15-ц Доповідач - Кісь П.В.
Категорія: правочини
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого Кіся П.В.,

суддів: - ОСОБА_1,

- ОСОБА_2,

за участю секретаря Прийміч А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Зим огляд ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Реєстраційна служба Харківського міського управляння юстиції Харківської області, про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

27.01.2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 і ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування ? частини квартири АДРЕСА_1 в м .Харкові, визнавши його фіктивним, та зобовязати Реєстраційну службі Харківського міського управління юстиції в Харківській області (далі по тексту РС ХМУЮ) скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрації права власності на ? частину квартири за вказаною вище адресою за ОСОБА_5 і зобовязати ОСОБА_6 отримати у приватного нотаріуса ОСОБА_7 договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_8 09.06.2009 року за реєстровим №1406 та зареєструвати у РС ХМУЮ право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19.05.2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

Вважає рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим при невідповідності висновків суду обставинам справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, обставинам справи, порушенням норм процесуального права.

Обґрунтовуючи скаргу, ОСОБА_3 вказує, що суд першої інстанції не дав належної оцінки його доводам про неспроможність заперечень відповідачів щодо мотивів, які спонукали ОСОБА_6 подарувати бабусі ОСОБА_5 ? частину квартири, а також наданим доказам на підтвердження позовних вимог. Також ОСОБА_3 вважає помилковим висновок суду щодо пропуску ним встановленого законом трирічного строку позовної давності, так як про існування фіктивного договору дарування він довідався лише у 2014 році.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити, посилаючись на вказані в ній доводи, а представник відповідачів адвокат ОСОБА_9 просив відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін.

Представник РС ХМУЮ в судове засідання апеляційної інстанції не зявився, причину неявки і про відношення до апеляційної скарги не повідомив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає за таких підстав.

Судом встановлено, а сторонами не оспорюється, що 08.12.2010р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ( далі ХМНО) ОСОБА_7 посвідчено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_5 прийняла у власність ( в дар) ? частину квартири АДРЕСА_3.

На час укладення договору дарування сторони цього договору ОСОБА_6 і ОСОБА_5 були зареєстровані в цій квартирі, яка складається з двох кімнат і має житлову площу 33,2 м.кв., загальну площу 46,2 м.кв.

Згідно рішенням комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» ( далі по тексту КП «ХМБТІ») від 10.12.2010 року зареєстровано право власності ОСОБА_5 на ? частину квартири АДРЕСА_4, набуте за договором дарування від 08.12.2010р.

26.02.2014р. Московським районним судом м. Харкова ухвалено рішення про задоволення позову ОСОБА_3 і стягнення на його користь з ОСОБА_6 120000 грн. за договором позики від 11.05.2010 року та 1200 грн. судових витрат.

При зверненні до суду з позовом про стягнення ОСОБА_3 не звертався до суду з заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту або заборони відчуження майна відповідача ОСОБА_6

Позивач вказує, що рішення суду від 26.02.2014 року державною виконавчою службою не виконується у звязку з відсутністю у боржника ОСОБА_6 коштів та майна, на яке можна було б звернути стягнення і стверджує, що 08.12.2010 року ОСОБА_6 подарувала ? частину квартири АДРЕСА_5, належної їй на праві приватної власності, з метою недопущення звернення стягнення на її майно.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів, які б давали підстави вважати оспорений ним договір дарування фіктивним. Крім того, обґрунтовуючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд зазначив, що підлягає задоволенню клопотання представника відповідача про застосування позовної давності, оскільки з часу вчинення спірного правочину до звернення позивача до суду пройшло більше чотирьох років.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову і вважає правильним висновок про відсутність передбачених законом підстав для визнання укладеного відповідачами 08.12.2010 року договору дарування ? частини квартири фіктивним.

Так, згідно ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернуто увагу на те, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

З огляду на положення ст.234 ЦК України та вимоги ст.ст.10,60 ЦПК України саме позивач мав би довести наявність умислу у відповідачів на фіктивність договору від 18.02.2011 року, тобто що обидві сторони договору не мали на меті відчуження належної ОСОБА_6 ? частини квартири у власність ОСОБА_5

Позивачем не доведено, що договір дарування ОСОБА_6 і ОСОБА_10 уклали формально, що в дійсності не мали умислу на відчуження належного ОСОБА_6 нерухомого майна, а матеріали справи таких даних не містять.

Як правильно зазначив суд першої інстанції з обставин, встановлених на підставу аналізу наданих сторонами доказів, вбачається, що оспорений ОСОБА_3 договір дарування від 08.12.2010 року відповідає передбаченим ст.203 ЦК України загальних вимог, які свідчать про чинність правочину.

Набуте відповідачем ОСОБА_5 внаслідок укладенні договору дарування право власності було зареєстровано у відповідності до вимог ст.182 ЦК України, дарунок фактично прийнятий одареною особою.

Зважуючи на зазначену позивачем ОСОБА_3 причину невиконання рішення суду від 26.02.2014 року про стягнення на його користь з ОСОБА_6 заборгованості за договором позики він має підстави підозрювати ОСОБА_6 і ОСОБА_5 у змові на укладення фіктивного договору з метою уникнення ОСОБА_6 відповідальності.

Однак доказування, згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, не може грунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції надав вичерпну правову оцінку доводам сторін, в тому числі і тим, якими ОСОБА_3 обґрунтовує апеляційну скаргу.

Помилка позивача, який не скористався своїми процесуальними правами і не ініціював арешт майна відповідача у порядку, передбаченому ст.151 ЦПК України при зверненні у листопаді 2010 року з позовом до ОСОБА_6 про стягнення суми боргу не може бути компенсована шляхом ухвалення без законних на то підстав рішення суду про визнання договору дарування фіктивним правочином.

Крім того, ОСОБА_3, звернувшись до суду з позовом, просив суд ухвалити рішення про покладення обовязку вчинити певні дії на особу, яка не залучена до справи у якості відповідача (Реєстраційну службу ХМУЮ).

Стосовно викладеного в апеляційній скарзі доводу ОСОБА_3 про порушення норм процесуального права необхідно зазначити, що дійсно, при викладенні мотивувальної частини рішення суд першої інстанції припустився помилки, вказавши про задоволенню клопотання представника відповідачів про застосування позовної давності. При цьому суд не звернувши увагу на ту обставину, що передбачені ст.267 ЦПК України наслідки спливу позовної давності можуть бути підставою для відмови у позові у тому випадку, коли суд дійде до висновку про доведеність порушення відповідачем прав позивача, які підлягають судовому захисту. Однак з матеріалів справи і висновків суду вбачається, що суд дійшов до висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання договору дарування фіктивним. Отже, суд помилково включив до мотивувальної частини рішення речення про задоволення клопотання представника відповідачів щодо застосування позовної давності, так як це суперечить основному змісту рішення.

Разом з тим, головне питання судом першої інстанції вирішено правильно.

Згідно частини 3 ст.309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Оскільки справа судом вирішена правильно, колегія суддів вважає, що зазначене вище посилання суду в мотивувальній частині рішення на задоволення клопотання представника відповідачів про застосування позовної давності не призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: