АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в
головуючого: Корчевного Г.В.,
суддів: Лапчевської О.Ф., Слободянюк С.В.,
при секретарі Івченко О.М.,
Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа: ОСОБА_3, про визнання зобовязання поруки припиненим, -
Унікальний номер справи: 757/1300/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7424/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Гладун Х.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2015 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3, про визнання зобовязання поруки припиненим - залишено без задоволення.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Вважає, що відмовляючи в задоволенні позову, судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема не взято до уваги, що уп.2.3. додаткової угоди №1 до Кредитного договору від 05.06.2009 року, позичальник та банк погодили, що «...з 05.06.2009р. фактична заборгованість за сумою кредиту збільшуєтьсяна суму заборгованості за процентами, у звязку з чим відбувається зміна строку погашення заборгованості.
Зазначає, що умовами Договору поруки не передбачено надання попередньої згоди ОСОБА_1 як поручителя на укладення та погодження нею укладення будь-яких додаткових угод щодо зміни умов Кредитного договору між банком і позичальником. Порука надавалася в межах Кредитного договору станом на день його укладання та межах відповідальності зафіксованої у ньому на момент надання поруки - тобто 15.06.2007 р.. Підписавши додаткову угоду №1 до Кредитного договору, позичальник та банк фактично збільшили розмір відповідальності поручителя без його згоди.
Посилається, що судом першої інстанції всупереч наявним доказам та доводам Позивана не прийнято до уваги те, що Відповідач пропустив встановлені законом строки предявлення вимоги до поручителя, що має наслідком припинення зобовязання поруки.
Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).
Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів і висновків експертів.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно врахував, що обгрунтовуючи позов, позивач просить визнати зобовязання за договором поруки припиненими у зв'язку з тим, що внаслідок укладення додаткової угоди № 1 до Кредитного поговору, відповідно до умов якої сума заборгованості за кредитом збільшується на суму заборгованості за процентами, у зв'язку з чим відбувається зміна строку погашення заборгованості, яку вона не підписувала, що на думку позивача призводить до збільшення обсягу її відповідальності.
Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції обґрунтованим з огляду на таке.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За правилами ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Як вбачається зі змісту заяви про застосування судом строків позовної давності, сторона відповідача посилається на те, що про укладення Додаткової угоди № 1 від 05.06.2009 р. Позивач мав бути обізнаний, оскільки умовами Договору поруки на нього покладений обовязок самостійного контролю дотримання та своєчасного виконання Боржником своїх зобовязань перед Банком, тоді як з позовну заяву до суду подано лише січні 2015 р., тобто з пропуском строку встановленого ст.. 257 ЦК України.
Також вбачається зі змісту заперечення щодо вказаних доводів заяви стороною позивача повідомлено, що про наявність такої Додаткової угоди їй стало відомо з отриманої в жовтні 2014 р. вимоги про сплату заборгованості. Після отримання відмови Відповідача у визнанні договору поруки припиненим у грудні 2014 р. Позивач звернувся за захистом порушеного свого права до суду в січні 2015 р.
Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції вірно враховано, що оскільки стороною Відповідача інше достовірно не доведено, суд дійшов висновку про безпідставність заяви про застосування судом строку позовної давності.
Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
У постанові Верховного Суду України (справа 6-73цс12) висловлена правова позиція, яка є обов'язковою для всіх судів України згідно з ст. 360-7 ЦПК України. Припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.
Як роз'яснено у п.22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до ч.І ст. 559 ЦК України припинення договору поруки пов'язується зі зміною зпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови ільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя начається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.
Таким чином, закон пов'язує припинення договору поруки із зміною основного Пов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умовами збільшення обсягу ідповідальності поручителя, а не із зміною будь-яких умов основного зобов'язання ібезпеченого порукою.
При цьому, зміна зобовязання може відбуватись не лише шляхом внесення змін в договір, а й у відповідності до умов даного договору. В такому випадку має місце зміна зобов'язання не у зв'язку з внесенням змін в договір, а внаслідок використання суб'єктивного права, передбаченого умовами зобов'язання на таку зміну правовідношення іншою тороною, що і відбулося в даному випадку, так як банк скористався своїм правом, яке було іередбачено в кредитному договорі.
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Стаття 525 ЦК України визначає, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 1 ст. 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом п. 1 ч. 2. ст. 11 ЦК України підставою виникнення зобов'язання є, зокрема, договори та інші правочини.
Відносно доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що вони повторюють позовні вимоги, які були повно та всебічно розглянуті судом першої інстанції, зокрема доводи скарги відносно того, що збільшився обсяг кредитних зобов'язань, спростовуються матеріалами справи.
Як вбачається з умов вищевказаного Кредитного договору, позичальник повинен повернути банку кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 15.06.2027 р. Процентна ставку за користування кредитом складає 13,75%. Серед іншого, позичальник зобов'язується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі в день сплати ануїтетних платежів згідно Графіку погашення кредиту. Також сторонами угоди погоджено порядок зміни процентної ставки. При цьому сторонами договору погоджено, що всі зміни до нього оформлюються додатковими угодами, які стають невідємною частиною Договору.
Додатковою угодою №1 від 15.06.2007 р. до Кредитного договору сторони домовились, серед іншого, що фактична заборгованість за сумою кредиту збільшується на суму заборгованості за процентами, у звязку з чим відбувається зміна строку погашення заборгованості, та тимчасово на період з 05.06.2009 р. до 05.06.2010 р. змінено процентну ставку за користування кредитом у розмірі 12,5 %, зменшено розмір щомісячного платежу по сплаті суми Кредиту та змінено строк його сплати відповідно до Графіку повернення Кредиту.
Таким чином, доводи апелянта, що з укладенням вищевказаної Додаткової угоди до Кредитного договору збільшився обсяг кредитних зобов'язань є необгрунтованим, оскільки внесення таких змін було передбачено умовами Кредитного договору, з яким був ознайомлений і Боржник і Поручитель в день підписання договорів кредиту та поруки.
Колегія суддів зазначає, що крім того, зі змісту додаткової угоди вбачається, що розмір процентної ставки в період з 05.06.2009 р. до 05.06.2010 р. зменшено, а також зменшено суму ануїтетних платежів, тобто в цей період обсяг відповідальності боржника та поручителя, порівняно з умовами кредитного договору на час його укладення навіть зменшився, що не свідчить по збільшення обсягу відповідальності, без згоди поручителя, оскільки суду не були наведені будь-які розрахунки чи доводи, на підставі яких можна було дійти висновку, що загальний обсяг коштів, які ювинен сплатити боржник та поручитель з урахуванням додаткової угоди буде більшим, юрівняно з тим про який сторони домовились .
Пунктом 1.5. Договору поруки Поручитель підтвердив, що він ознайомлений з положеннями Кредитного договору, цілком розуміє його зміст та згоден виступати поручителем за борговими зобовязаннями.
З врахуванням наведеного змісту договорів, зобов'язання поручителя виникло на підставі, як договору поруки, так і кредитного договору, і зміст зобов'язання також відображений умовами обох договорів.
Тобто ті зміни, які були зафіксовані в додатковій угоді, на які посилався Поручитель, були погоджені як з боржником так і з поручителем, ще під час укладання кредитного договору та договору поруки, а тому відсутні підстави вважати, що відбулася зміна зобов'язань.
Відносно доводів апеляційної скарги, що Відповідач пред'явив вимоги до неї як Поручителя з пропуском шестимісячного строку від дня настання строку основного виконання зобов'язання, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч.4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
Відповідно п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до ч.4 ст.559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі ст.526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу.
Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.
Крім того, згідно роз'яснень Постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України від 30.03.2012 року, в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.
Відповідно до п.4.1 договору поруки сторони договору встановлюють, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання боргових зобовязань за Кредитним договором. Відповідальність Поручителя припиняється лише після виконання боргових зобовязань в повному обсязі. Також порука припиняється, якщо кредитор в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання основного Пов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.
Судом першої інстанції достеменно встановлено, що умовами договору сторони встановили як строк дії договору - до моменту виконання позичальником в повному обсязі взятих на себе зобов'язань, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів.
Також за умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у визначеному договором розмірі, щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, плати за проведення юрахунків, а також встановлено відповідальність за порушення графіку повернення іредиту та процентів за користування ним.
Оскільки, умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним із моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.
Матеріалами справи встановлено, що згідно виписки по особовому рахунку, яка є первинною бухгалтерською документацією, останній платіж із сплати відсотків за користування кредитом Боржник здійснив 22.04.2014 р.
Вимога Відповідача про виконання грошових зобовязань, адресована Позивачу як Поручителю, датована 08.10.2014, тобто в межах шестимісячного строку, встановленого ч. 4 ст. 455 ЦК України.
З огляду на фактичні обставини справи, вірним є висновок суду першої інстанції, що Відповідачем не пропущено шестимісячний строк пред'явлення вимоги до поручителя, відтак відсутні відповідно до положень ч.4 ст.559 ЦК України підстави для визнання поруки припиненою. Позивачем суду інші дані та докази на спростування вказаної обставини не надані, іншого договором поруки між сторонами не визначено та судом не встановлено.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 цього Кодексу.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що позивач не довела, що діями відповідача порушені її права та інтереси, а відтак позов не підлягає задоволенню.
Колегія суддів зазначає, що не надано таких доказів і під час апеляційного розгляду справи, тому вважає, що за таких обставин доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, що мало місце неповне зясування судом обставин, а тому це рішення підлягає скасуванню, не знайшли підтвердження матеріалами справи.
Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.
Колегія суддів вважає, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2015 року обґрунтоване та законне і скасуванню не підлягає, доводи апеляційної скарги висновків в рішенні суду не спростовують та містяться лише на формальних міркуваннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 312-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: