АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6599/15 Справа № 175/6258/13 Головуючий у 1 й інстанції - Бойко О.М. Доповідач - Свистунова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Видюкової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2014 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення,-

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2013 року позивач звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про звернення стягнення. Сплативши судовий збір, згідно чинного законодавства.

У обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилався на ті обставини, що 25.10.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, згідно умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 46650 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,08 % річних з кінцевим терміном повернення 25.10.2011 року. ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань щодо своєчасного повернення сум кредиту не виконав, у зв'язку з чим просив стягнути з відповідача 36781,24 грн.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2014 року позовні вимоги задоволені в повному обсязі.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNI0AK01960294 від 25.10.2006 року в сумі 36781,24 грн. вилучено у ОСОБА_2 та передано в заклад Публічному акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» предмет застави - автомобіль ВАЗ, модель: 21114, рік випуску: 2006, тип ТЗ: Легковий універсал-В, № кузова/шасі: НОМЕР_1, реєстраційний номер: НОМЕР_2, що належить на праві власності ОСОБА_2; комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) автомобіля ВАЗ, модель: 21114, рік випуску: 2006, тип ТЗ: Легковий універсал-В, № кузова/шасі: НОМЕР_1, реєстраційний номер: НОМЕР_2, що належить на праві власності ОСОБА_2.

Звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль ВАЗ, модель: 21114, рік випуску: 2006, тип ТЗ: Легковий універсал-В, № кузова/шасі: НОМЕР_1, реєстраційний номер: НОМЕР_2, що належить на праві власності ОСОБА_2, шляхом продажу вказаного автомобіля Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату. Свідоцтво про реєстрацію т/з замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАЇ України по Свідоцтву про реєстрацію т/з або його дублікату для його подальшої реалізації, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 367,81 гривень.

У апеляційній скарзі відповідач посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції є вірним та таким, що ґрунтується на встановлених судом обставинах та доказах.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору №DNI0AK01960294 від 25.10.2006 року відповідач ОСОБА_2 отримав від ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 46650 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,08 % річних з кінцевим терміном повернення 25.10.2011 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 25.10.2006 року уклали договір застави рухомого майна. Згідно до умов Договору застави ОСОБА_2 надав в заставу автомобіль ВАЗ, модель: 21114, рік випуску: 2006, тип ТЗ: Легковий універсал-В, № кузова/шасі: НОМЕР_1, реєстраційний номер: НОМЕР_2, що належить йому на праві власності.

Проте, ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань щодо своєчасного повернення сум кредиту не виконав, у зв'язку з чим, станом на 28.11.2013 року має заборгованість за кредитним договором у розмірі 36781,24 грн., яка складається з:

- заборгованості за сумою кредиту: 23068,82 грн.;

- заборгованості за відсотками: 7204,53 грн.;

- заборгованості по комісії за користування кредитом: 676 грн.

- пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором: 5831,89 грн.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є примусове виконання зобов'язання в натурі. Примусове виконання зобов'язання в натурі, - це спосіб захисту, який випливає з загального принципу повного і належного виконання зобов'язання та полягає в зобов'язанні здійснити дію, або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу.

У відповідності до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог даного кодексу.

Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов'язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання.

Відповідно до ст.ст.1049,1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов*язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про заставу», за рахунок заставленого майна заставодержатель мас право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано (ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про заставу». Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом, або договором застави (ч. 6 ст. 20 ЗУ «Про заставу»).

Відповідно до ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду.

Виходячи із вищевикладеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження, а тому, відповідач зобов'язаний оплатити заборгованість за кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не визначені докази на підстави яких складений висновок про розмір заборгованості, не можна взяти до уваги, як не обґрунтовані.

Позивачем було надано розрахунок заборгованості, який не оскаржувався відповідачем. Зазначений розрахунок було здійснено у відповідності до умов договору, укладеного сторонами.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України).

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Проте, відповідач не скористався своїм правом, а ні в суді першої, а ні апеляційної інстанції, щоб довести неправильність розрахунку заборгованості, тому, його посилання є безпідставними.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, встановлено, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не вбачає, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді В.Ю.Міхеєва

В.А.Ремез