У Х В А Л А

іменем україни

09 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Гончара В. П., Дербенцевої Т. П.,

Остапчука Д. О., Савченко В. О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міліуса» про стягнення заборгованості з виплати коштів при розрахунку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та визнання незаконним і скасування наказу; за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Міліуса» до ОСОБА_3 про стягнення вартості нестачі товарно-матеріальних цінностей, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Міліуса» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 26 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, у якому зазначав, що 16 липня 2013 року його було прийнято на роботу у Товариство з обмеженою відповідальністю «Міліуса» (далі - ТОВ «Міліуса») на посаду начальника бази (виробничого обслуговування). 20 жовтня 2013 року його було звільнено з посади за власним бажанням, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 січня 2014 року поновлено на займаній посаді, а 05 лютого 2014 року - звільнено з роботи за власним бажанням.

Зазначав, що на порушення приписів ст. 116 КЗпП України в день його звільнення повний розрахунок з ним проведено не було, а на виконання наказу від 05 лютого 2014 року № 05/02 з коштів, які підлягали виплаті йому при розрахунку, безпідставно відраховано вартість нестачі товарно-матеріальних цінностей у розмірі його середнього місячного заробітку.

Посилаючись на зазначені обставини та з урахуванням уточнень, просив стягнути з відповідача на свою користь 461 грн не нарахованої йому заробітної плати за 27 годин у серпні 2013 року та 8 годин у вересні 2013 року; 3 600 грн коштів на відрядження, не виплачених йому у жовтні та липні 2013 року; 375 грн 16 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку з дня звільнення - 05 лютого 2014 року по день фактичного розрахунку - 11 лютого 2014 року; 1 848 грн 83 коп. незаконно утриманих із зарплати при розрахунку як вартість нестачі товарно-матеріальних цінностей у розмірі його середнього місячного заробітку; 21 946 грн 86 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 06 лютого 2014 року по 21 січня 2015 року. Визнати незаконним наказ від 05 лютого 2014 року № 05/02 «Про покриття ОСОБА_3 виявленої нестачі (збитків)».

У травні 2014 року ТОВ «Міліуса» звернулося до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про стягнення 28 818 грн 40 коп. нестачі товарно-матеріальних цінностей та судових витрат.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 лютого 2015 року з урахуванням ухвали цього ж суду від 27 лютого 2015 року про виправлення описки позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Міліуса» на користь ОСОБА_3 2 309 грн 83 коп. заборгованості з виплати коштів при розрахунку; 8 576 грн 83 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку станом на 21 січня 2015 року, всього - 10 886 грн 66 коп.

Скасовано наказ ТОВ «Міліуса» від 05 лютого 2014 року № 05/02 «Про покриття ОСОБА_3 виявленої нестачі (збитків)».

У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ТОВ «Міліуса» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Міліуса» 28 818 грн 40 коп. нестачі товарно-матеріальних цінностей, 2 680 грн витрат на проведення оцінки вартості нестачі товарно-матеріальних цінностей та 288 грн 18 коп. судового збору.

У стягненні з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Міліуса» 26 грн 80 коп. судового збору відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 26 березня 2015 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 лютого 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Скасовано наказ ТОВ «Міліуса» від 05 лютого 2014 року № 05/02 «Про покриття ОСОБА_3 виявленої нестачі (збитків)».

Стягнуто з ТОВ «Міліуса» на користь ОСОБА_3 1 848 грн 83 коп. утриманих коштів при розрахунку.

У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_3 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ТОВ «Міліуса» відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ТОВ «Міліуса», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та стягуючи з відповідача на користь позивача 2 309 грн 83 коп. заборгованості із виплати коштів при розрахунку та 8 576 грн 83 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив із того, що після звільнення позивача з роботи з ним не було проведено повного розрахунку по зарплаті.

Частково задовольняючи зустрічний позов ТОВ «Міліуса», суд першої інстанції виходив із того, що за час роботи ОСОБА_3 у товаристві виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей на суму 28 818 грн 40 коп., яка повинна бути відшкодована ним на підставі вимог ст. 136 КЗпП України

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 та відмову в задоволенні зустрічного позову ТОВ «Міліуса», апеляційний суд виходив із того, що документально факт наявності нестачі товарно-матеріальних цінностей, що обліковувалися за ОСОБА_3, було встановлено лише 05 лютого 2014 року, а товариство не довело наявність вини відповідача у встановленій нестачі, обов'язок доведення якої в силу вимог ст. 60 ЦПК України покладено на товариство.

Судами встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 січня 2014 року у справі № 161/19861/13-ц ОСОБА_3 поновлено на посаді начальника бази (виробничого обслуговування) ТОВ «Міліуса» з 18 жовтня 2013 року та скасовано наказ ТОВ «Міліуса» від 18 жовтня 2013 року № 18/10-п про звільнення ОСОБА_3 за власним бажанням.

ТОВ «Міліуса» поновило ОСОБА_3 на займаній посаді 21 січня 2014 року та провело оплату за вимушений прогул за період з 18 жовтня 2013 року по 21 січня 2014 року.

З 21 січня по 05 лютого 2014 року ОСОБА_3 перебував на лікарняному.

Наказом ТОВ «Міліуса» від 05 лютого 2014 року № 05/02-П ОСОБА_3 звільнено з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України.

Обґрунтовуючи підстави зустрічного позову та заперечуючи проти позову ОСОБА_3, ТОВ «Міліуса» посилалось на те, що при прийнятті ОСОБА_3 на роботу з ним було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, згідно з умовами якого останній прийняв на себе відповідальність за забезпечення збереження цінностей, довірених йому власником майна. При проведенні 05 лютого 2014 року інвентаризації товарно-матеріальних цінностей виявлено нестачу на загальну суму 10 576 грн 24 коп. без ПДВ, ринкова вартість яких з урахуванням ПДВ становить 28 818 грн 40 коп. Посилаючись на приписи ст. 134 КЗпП України, просив стягнути вказану суму із ОСОБА_3 як відповідальної особи.

Відповідно до положень ст. ст. 130 <nau://ukr/322-08|st130>, 138 КЗпП України <nau://ukr/322-08|st138> працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність вказаних умов.

Пунктами 1, 5 ч. 1 ст. 134 КЗпП України визначено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зiпсуттям матерiалiв, напiвфабрикатiв, виробiв (продукцiї), в тому числi при їх виготовленнi, а також iнструментiв, вимiрювальних приладiв, спецiального одягу та iнших предметiв, виданих пiдприємством, установою, органiзацiєю працiвниковi в користування.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 135-3 КЗпП України розмiр заподiяної пiдприємству, установi, органiзацiї шкоди визначається за фактичними втратами, на пiдставi даних бухгалтерського облiку, виходячи з балансової вартостi (собiвартостi) матерiальних цiнностей за вирахуванням зносу згiдно з установленими нормами. У разi розкрадання, недостачi, умисного знищення або умисного зiпсуття матерiальних цiнностей розмiр шкоди визначається за цiнами, що дiють у данiй мiсцевостi на день вiдшкодування шкоди.

Із матеріалів справи вбачається, що наказом директора ТОВ «Міліуса» від 18 жовтня 2013 року № 18/10, у зв'язку з непередачею ОСОБА_3 матеріальних цінностей на підприємстві була створена комісія для проведення з 20 жовтня по 31 жовтня 2013 року огляду складських та інших приміщень, опломбування їх, проведення інвентаризації усіх товарно-матеріальних цінностей.

На виконання вказаного наказу 05 лютого 2014 року було складено акт інвентаризації, у якому зазначено нестачу на суму 10 576 грн 24 коп. (що з ПДВ становить 12 691 грн 49 коп.). Таке підтверджується актом нестач від 31 жовтня 2013 року.

Згідно зі звітом про оцінку ринкової вартості нестачі товарно-матеріальних цінностей від 12 травня 2014 року, проведеної комерційно-експертною фірмою «Експертиза-тоутал», станом на 05 травня 2014 року вартість нестачі товарно-матеріальних цінностей майна ТОВ «Міліуса» з урахування ПДВ становить 28 818 грн 40 коп. (а. с. 71-75).

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову ТОВ «Міліуса» про стягнення з ОСОБА_3 вартості нестачі товарно-матеріальних цінностей, апеляційний суд відповідно до приписів ст. ст. 212, 303 ЦПК України виходив із того, що товариство не довело наявність вини відповідача у встановленій нестачі, обов'язок доведення якої в силу вимог ст. 60 ЦПК України покладено на товариство.

У матеріалах справи відсутні акти прийому-передачі ввірених ОСОБА_3 товарно-матеріальних цінностей при прийнятті його на роботу та на наявність таких доказів не посилається і ТОВ «Міліуса».

За відсутності доказів про те, які саме товарно-матеріальні цінності були передані ОСОБА_3 за договором про повну матеріальну відповідальність, висновки апеляційного суду про безпідставність зустрічного позову ТОВ «Міліуса» є правильними.

Судові рішення в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 ніким не оскаржуються, тому в цій частині судом касаційної інстанції на предмет законності та обґрунтованості не перевіряються.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду про часткове задоволення позову ОСОБА_3 та відмову в задоволенні зустрічного позову ТОВ «Міліуса» ухвалено з додержанням норм матеріального права, а доводи скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України, розглянувши касаційну скаргу на рішення суду, суд касаційної інстанції відхиляє скаргу і залишає рішення суду без змін.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги і залишення рішення апеляційного суду про часткове задоволення позову ОСОБА_3 та відмову в задоволенні зустрічного позову ТОВ «Міліуса» без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Міліуса» відхилити.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 26 березня 2015 року про часткове задоволення позову ОСОБА_3 та відмову в задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Міліуса» залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: В. П. Гончар

Т. П. Дербенцева

Д. О. Остапчук

В. О. Савченко