Справа № 603/369/15-ц
Провадження №2/603/127/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" серпня 2015 р. м.Монастириська

Монастириський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - судді Галіяна І. М.

при секретарі Смолінчук М.М.

розглянувши в судовому засіданні в залі суду міста Монастириська цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання спільною сумісною власністю нерухомого майна подружжя, визнання права власності на ? частину легкового автомобіля та усунення перешкод в користуванні майном

в с т а н о в и в :

У червні 2015 року ОСОБА_1 з урахуванням уточнень від 05 серпня 2015 року звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання за нею права на спільну сумісну власність на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1. Також просила визнати за нею право власності на ? легкового автомобіля марки «Део Ланос» державний реєстраційний номер НОМЕР_1. Ще просила зобов'язати відповідача ОСОБА_2 не чинити їй перешкод у користуванні як будинком з надвірними будівлями так і спірним автомобілем «Део Ланос».

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 29 січня 1994 року по 29 грудня 2014 року перебувала в шлюбі з ОСОБА_2

За час перебування в шлюбі набули спільне майно, зокрема 01 червня 2001 року згідно договору купівлі - продажу АВР № 148388 придбали житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1, а в квітні 2012 року придбали легковий автомобіль «Део Ланос» державний реєстраційний номер НОМЕР_1, № кузова НОМЕР_2.

Угоди про поділ спільного майна при розірванні шлюбу не досягли. Після розірвання шлюбу позивач повернулася із-за кордону, а відповідач зачинив двері та не пускав її до будинку та створив перешкоди в доступі до автомобіля. Добровільно вирішити конфлікт з приводу їх спільної власності та користування нею відповідач відмовився. Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила задовольнити її позовні вимоги повністю зі стягненням судових витрат.

У судовому засіданні представник позивача не з'явився однак просив у поданих змінах до позовної заяви від 05 серпня 2015 року розглядати справу без його участі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, проте надав суду заяву, в якій зазначив, що позов визнає повністю та просить суд розглядати справу без його присутності.

Враховуючи те, що сторони скористались своїм правом врегульованим ч. 2 ст. 158 ЦПК України, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та положень ст.ст. 3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа, має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст.. 16 Закону України "Про власність" та частини першої ст.. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), які були чинними на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами статті 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном).

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.

Аналогічне положення закону закріплено й у статті 70 Сімейного кодексу України (далі СК України).

Згідно частин 3-4 ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна.

Відповідно до ст.ст. 179, 183 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. Подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною річчю є, зокрема, автомобіль.

За приписами ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Як роз'яснено в п.п. 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Як встановлено по справі, з 29 січня 1994 року по 29 грудня 2014 року позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 5).

Згідно рішення від 29 грудня 2014 року Монастириського районного суду Тернопільської області зазначений шлюб між сторонами був розірваний (а.с. 6).

01 червня 2001 року, тобто в період перебування у шлюбі, відповідачем ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу було придбано житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1.

А в квітні 2012 року, тобто також у період перебування в шлюбі, позивач ОСОБА_1 придбала легковий автомобіль «Део Ланос» державний реєстраційний номер НОМЕР_1, № кузова НОМЕР_2, який зареєструвала на своє ім'я (а.с. 11).

Таким чином, за правилами ст. 60 СК України вказаний автомобіль та житловий будинок із надвірними будівлями є об'єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя - позивачки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2

Як встановлено в судовому засіданні представник позивача заявою від 05 серпня 2015 року змінив позовні вимоги із визнання ? частки житлового будинку в спільному майні подружжя та залишення у власності легкового автомобіля із компенсуванням ? вартості автомобіля відповідачу на визнання спільною сумісною власністю житлового будинку з надвірними будівлями та визнання за позивачем права власності на ? частину легкового автомобіля (а.с. 69-71).

За таких обставин, суд приходить до переконання про підставність змінених позовних вимог та їх задоволення.

Окрім цього, в судовому засіданні встановлено, оскільки зазначене твердження позивача не спростоване відповідачем, а навпаки визнано ним, що останній створює позивачу ОСОБА_1 перешкоди в користуванні будинком та автомобілем не надаючи їй доступу до цих речей. За таких обставин суд приходить до висновку, що усунення власника від можливості користуванням своїм майном порушує його права які підлягають захистові.

Таким чином, підлягає задоволенню вимога про зобов'язання не чинити позивачу ОСОБА_1 з боку відповідача ОСОБА_2 перешкод у користуванні майном, що перебуває в спільній власності, зокрема як житловим будинком з надвірними будівлями так і автомобілем.

При вирішенні питання про судові витрати суд зазначає наступне.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать у тому числі витрати на правову допомогу (стаття 79 ЦПК України).

Приписами ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З урахуванням наведеного та враховуючи, що позов позивача задоволено, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу в розмірі 243,60 грн. (а.с. 73) та судовий збір в розмірі 487,20 грн. (а.с. 1).

З огляду на викладене та керуючись ст. 124 Конституції України, ст. 1, 3, 4, 10, 11, 15, 60, 79, 88, ч. 2 ст. 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

1.Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - задовольнити.

2. Визнати за ОСОБА_1 право на спільну сумісну власність на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

3. Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину легкового автомобіля марки «Део Ланос» державний реєстраційний номер НОМЕР_1, № кузова НОМЕР_2.

4. Зобов'язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди в користуванні житловим будинком з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та легковим автомобілем марки «Део Ланос» державний реєстраційний номер НОМЕР_1, № кузова НОМЕР_2.

5. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 243,60 грн. (двісті сорок три грн.. шістдесят коп.) витрат на правову допомогу та 487,20 грн. (чотириста вісімдесят сім грн.. двадцять коп..) витрат, пов'язаних із сплатою судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Тернопільської області через Монастириський районний суд Тернопільської області.

Суддя І. М. Галіян