н/п 2/490/2336/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 р.

Центральний районний суд м.Миколаєва

у складі: головуючого судді Мамаєвої О.В.,

при секретарі Костюк Г.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про звільнення платника аліментів від сплати заборгованості.

В обгрунтування позову, позивач зазначив, що заочним рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 18.12.2008р. стягнені аліменти з позивача на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини від всіх видів доходів, починаючи з 27.10.2008р. і до повноліття дитини.

З дня ухвалення вказаного рішення позивач сплачує аліменти у розмірі 550 грн. щомісячно шляхом поштового грошового переказу на адресу ОСОБА_2, а згодом шляхом поповнення її картки через термінал. Незважаючи на це, ОСОБА_2 14.08.2013р. звернулась до ВДВС Южноукраїнського МУЮ в Миколаївській області із заявою про відкриття виконавчого провадження та стягнення аліментів у зв'язку із несплатою. 20.08.2013р. державним виконавцем відкрито виконавче провадження, та була нарахована заборгованість по аліментам за останні три роки, яка складає 17957,56 грн.

Позивач вважає, що вказана заборгованість виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання ОСОБА_2, тому на підставі ч.3 ст. 197 СК України, просить звільнити його від сплати заборгованості по аліментам з 15.08.2010р. по 15.08.2013р. у розмірі 17957,56 грн.

У судовому засіданні представник позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, крім того, пояснив, що ОСОБА_4 не знаходився на території Росії, відповідачем не надано доказів, крім довідки за 2008р., що ОСОБА_4 перебував на території Російської Федерації. Згідно паспорту позивача, місцем його реєстрації вказана Україна, м.Южноукраїнськ - з 2002р.

Відповідач вказала, що з позовом не згодна, оскільки вона своєчасно звернулась із виконавчим листом до виконавчої служби, та їй, через те, що відповідач працював у Росії, було повернено виконавчий лист. Після цього вона зверталась із клопотанням про дозвіл на виконання рішення суду про стягнення аліментів у Росії, та через те, що їй не було відомо місце проживання відповідача, їй було відмовлено. Періодично вона отримувала по 550 грн., але ці кошти передавала мати позивача. У 2013р. вона дізналась, що позивач повернувся з Росії на Україну, тому вона подала виконавчий лист до виконавчої служби. При цьому вона повідомила державного виконавця про всі кошти, які вона отримувала, що видно із розрахунку заборгованості державного виконавця. Вважає даний позов поданий позивачем з метою уникнути відповідальності за несплату аліментів.

Представник відповідача зазначила, що позов є необгрунтований, оскільки ОСОБА_2 не зверталась до виконавчої служби, так як ОСОБА_4 знаходився на території Росії, і їй у ДВС пояснили, що не зможуть відкрити виконавче провадження, поки ОСОБА_4 не повернеться на територію України.

Від представника 3-ї особи відділу державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутність.

Суд, вислухавши представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, дослідивши письмові докази по справі, оглянувши матеріали цивільної справи №2-1-11187/08 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів, вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити.

Судом встановлено, що заочним рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 18.12.2008р. стягнені аліменти із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_5, у розмірі 1/4 частини від всіх видів доходів відповідача, з 27.10.2008р. і до повноліття дитини /а.с. 5/.

04.02.2009р. ОСОБА_2 отримала виконавчий лист.

Згідно довідки про доходи від 07.10.2008р., ОСОБА_4 працював у ЗАТ "Атомтехекспорт" у м.Москва.

Як слідує із довідки ВДВС м.Южноукраїнськ від 20.07.2009 р., виконавчий лист про стягнення аліментів із ОСОБА_4, оскільки вказано місце роботи ОСОБА_4 у Росії, був повернений 17.04.2009р. до Центрального районного суду м.Миколаєва для оформлення та направлення виконавчого листа для виконання до Російської Федерації.

12.08.2009р. ОСОБА_2 отримала дублікат виконавчого листа.

17.08.2009р. ОСОБА_2 звернулась із клопотанням до компетентного суду Російської Федерації про дозвіл на виконання та про виконання на території Росії рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 18.12.2008р. про стягнення аліментів із ОСОБА_4

Ухвалою судді Московського міського суду від 07.12.2009р., клопотання ОСОБА_2 повернено без виконання, оскільки неможливо встановити місце проживання боржника ОСОБА_4 у м.Москві та у Московській області.

Із заявою до ДВС МУЮ м.Южноукраїнськ ОСОБА_2 повторно звернулась 19.08.2013р. /а.с. 7/.

20.08.2013р. відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №2-1-11187/2008, виданим 05.08.2009р. про стягнення із ОСОБА_4 аліментів на користь ОСОБА_2 /а.с. 9/.

Згідно довідки від 04.02.2014р., виданої ВДВС Южноукраїнського МУЮ, за боржником ОСОБА_4 обліковується заборгованість за аліментами за період з серпня 2010р. по 01.03.2014р. у розмірі 29059,06 грн. /а.с. 10/.

Відповідно до ч.3 ст. 197 Сімейного кодексу України суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із того, що ОСОБА_2 пред'явила виконавчий лист до виконання лише у 2013р. з поважної причини.

Оскільки державним виконавцем ОСОБА_2 було роз'яснено, що виконавчий лист їй необхідно подавати за місцем роботи боржника, а ОСОБА_4 працював у Росії, що підтверджується довідкою з місця роботи, ОСОБА_2 звернулась до компетентного суду Російської Федерації із клопотанням про виконання рішення на території Росії. Отримавши відмову через те, що відсутні дані про місце проживання ОСОБА_4, ОСОБА_2 звернулась із виконавчим листом до виконавчої служби лише тоді, коли дізналась, що ОСОБА_4 знаходиться на території України.

Про те, що вона отримувала періодично грошові кошти у розмірі 550 грн. на утримання дитини, як пояснила відповідачка, їх виплачувала мати ОСОБА_4 (цю обставину не заперечував і представник позивача), вона поставила до відома державного виконавця, та вони враховані при розрахунку заборгованості.

Пояснення представника позивача про те, що ОСОБА_4 не знаходився на території Росії, на підтвердження чого надав копію паспорту позивача, де міститься лише відмітка про реєстрацію у м.Южноукраїнську з 31.01.2002р., спростовуються довідкою з місця роботи від 07.10.2008р., згідно якої ОСОБА_4 працює у ЗАТ "Атомтехекспорт" у м.Москва, інших даних про його звільнення тощо, позивачем не надано.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним та необґрунтованим, та задоволенню не підлягає.

На підставі с. 88 ЦПК України судові витрати підлягають віднесенню на рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 61 ч.1, 88 ч3, 208, 212-215, 218 ЦПК України, на підставі ст.180, ч.3 ст.181, ст.182, 183, 184, 197 Сімейного кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, - відмовити повністю.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м.Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя О.В. Мамаєва