Справа № 464/5115/13 Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р.
Провадження № 22-ц/783/333/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк С.М., Шеремети Н.О.,

секретаря Щербая В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на повторне заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 грудня 2013 року у справі за позовом Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2, треті особи - Львівське комунальне підприємство «Новий Львів», Львівська міська рада, про виселення без надання іншого житлового приміщення, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2011 року Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради звернулася в суд з позовом, в якому просить виселити ОСОБА_2 з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що на обслуговуванні ЛКП «Новий Львів» знаходиться будинок АДРЕСА_1. Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 09 березня 2007 року № 139 «Про надання гуртожитку для проживання сімей на вулиці Угорській, 2 статусу житлового будинку і передача його у власність територіальної громади міста Львова» вказаному будинку надано статус житлового. Ухвалою Львівської міської ради від 29.03.2007 року № 721 «Про прийняття у власність територіальної громади м. Львова відомчого житлового будинку АДРЕСА_1 від виробничого об'єднання «Полярон»» будинок АДРЕСА_1 прийнятий у власність територіальної громади м. Львова. ЛКП «Новий Львів» проведено обстеження кімнати АДРЕСА_1 та встановлено, що у вказаній кімнаті проживає без законних підстав відповідач ОСОБА_2, договір найму з яким на кімнату АДРЕСА_1 не укладався та ордер йому не видавався. З врахуванням того, що ОСОБА_2 самоправно зайняв кімнату АДРЕСА_1, на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК України просить виселити його без надання іншого житлового приміщення.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Виселено ОСОБА_2 з кімнати АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради 37,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 8,50 грн. державного мита в користь держави.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, вважає його незаконним і таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що в рішенні суду не наведено мотивів, за якими були відхилені його доводи і заперечення щодо правомірності вселення та проживання в гуртожитку. Стверджує, що він не вселявся в гуртожиток після березня 2007 року, як зазначає позивач, а вселився в 1976 році та продовжує там проживати. Зазначає, що твердження позивача про те, що він самовільно зайняв кімнату № 423 є необґрунтованим, оскільки 23.01.2001 року між ВЖВ ВО «Полярон» та ним було укладено договір оренди майна (ліжкомісця) - кімнати АДРЕСА_1 терміном на 1 рік. В січні 2002 року після закінчення строку договору він продовжував проживати в зазначеній кімнаті та користуватись майном, проти чого наймодавець не заперечував. Тому обидві сторони вважали договір оренди поновленим на невизначений строк. Просить скасувати повторне заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 грудня 2013 року та ухвалити нове, яким його позов задовольнити та відмовити у задоволенні позовних вимог Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради.

Учасники цивільного процесу повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про відкладення розгляду справи та рекомендовані повідомлення про вручення їм поштових відправлень, телефонограма (а.с. 70, 76, 77, 78 т. 2), в судове засідання апеляційної інстанції у черговий раз не з'явилися, причину своєї неявки, окрім позивача, суду не повідомили, матеріалів справи достатньо для розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 після закінчення строку дії договору оренди ліжко-місця у 2002 року, без законних підстав проживав у гуртожитку, а з 2007 року ? у житловому будинку повулиці АДРЕСА_1.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, виходячи з наступного.

З копії трудової книжки вбачається, що ОСОБА_2 з 1976 року працював у виробничому об'єднані «Полярон», що відповідачем не заперечується.

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 139 від 09 березня 2007 року будинкуАДРЕСА_1 надано статус житлового та прийнято у власність територіальної громади м. Львова (а.с. 10 (зворот) т. 1).

Ухвалою Львівської міської ради від 29 березня 2007 року № 721 будинок АДРЕСА_1 прийнятий у власність територіальної громади м. Львова від ВО «Полярон» та йому надано статус житлового (а.с. 10 т. 1).

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописку за № 408 від 29.03.2011 року у кімнаті АДРЕСА_1 зареєстрованих осіб немає, а відповідач ОСОБА_2 проживає в ній без реєстрації (а.с. 9 т. 1).

З акту складеного комісією ЛКП «Новий Львів» від 30.03.2011 року вбачається, що відповідач ОСОБА_2 проживає у спірній кімнаті з 1976 року, як працівник ВО «Полярон» без реєстрації ( а.с. 7 т. 1).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 здійснював оплату за надану йому в оренду кімнату та інші комунальні платежі в період з 2001 року по травень 2011 року (а.с. 66-74 т. 1).

Ордер на поселення в спірну кімнату відповідача ОСОБА_2 відсутній.

Згідно зі ст. ст. 127, 128, 129 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. За змістом указаних норм жила площа в гуртожитку надається особам, які перебувають із підприємством у трудових відносинах. Порядок надання жилої площі в гуртожитку підприємства, правила користування гуртожитками та їх утримання регулюються Примірним положенням про гуртожиток, яке затверджене Радою Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208.

30 березня 2011 року відповідачу ОСОБА_2 було вручено попередження про необхідність звільнення самовільно зайнятої кімнати АДРЕСА_1 (а.с. 8 т. 1).

Колегією суддів встановлено, що 23 січня 2001 року між ОСОБА_2 та ВО «Полярон» був укладений договір оренди майна (ліжко-місця) кімнати АДРЕСА_1, що сторонами не заперечується, строком на один рік (а.с. 98 т. 1).

Відповідно до п. 4.2 Договору оренди термін оренди складає поточний рік з моменту прийняття майна, що орендується, за актом приймання.

Згідно п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України ЦК України застосовується до цивільних відносин що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

В період обумовленого строку дії вищевказаного договору оренди з 23 січня 2001 року по 23 січня 2002 року був чинний ЦК Української РСР від 1963 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦК Української РСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

За правилами статті 256 ЦК УРСР (1963 року) за договором майнового найму наймодавець зобов'язується надати наймачеві майно у тимчасове користування за плату.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 44 та ч. 2 ст. 257 ЦК Української РСР 1963 року встановлено, що договір найму майна державних, кооперативних та інших громадських організацій з громадянами повинен бути укладений у письмовій формі.

З викладено вбачається, що зазначений договір оренди укладений у відповідності до діючого на той час законодавства.

Згідно ст. 258 ЦК УРСР строк договору майнового найму визначається за погодженням сторін, якщо інше не встановлено чинним законодавством.

Пунктом 8.1. Договору передбачено, що після закінчення терміну оренди, орендар зобов'язаний протягом п'яти днів повернути майно, що орендується орендодавцю за актом передачі.

Будь-яких доказів того, що орендодавець ВО «Полярон» заперечував проти користування орендарем - відповідачем ОСОБА_2 кімнатою в гуртожитку з 2002 року, матеріали справи не містять, відсутній і акт передачі майна, в даному випадку кімнати АДРЕСА_1, складення якого передбачено договором у зв'язку з закінченням договору оренди.

Відповідно до ст. 260 ЦК Української РСР у разі продовження користування майном після закінчення строку договору при відсутності заперечень з боку наймодавця договір вважається поновленим на невизначений строк і кожна з сторін вправі в будь-який час відмовитись від договору, попередивши про це другу сторону за один місяць.

Враховуючи, що орендар ОСОБА_2 продовжував користуватися майном - кімнатою АДРЕСА_1 після закінчення визначеного Договором строку оренди, а орендодавець - ВО «Полярон» не заперечив проти подальшого користування орендарем вищевказаним майном, колегія приходить до переконання, що Договір між ВО «Полярон» та ОСОБА_2 був поновлений на невизначений строк.

На підставі викладеного колегія приходить до висновку, що підстав стверджувати, що на час передачі гуртожитку в комунальну власність ОСОБА_2 проживав у гуртожитку без правових підстав, - немає.

Згідно п. 9 прикінцевих та перехідних положень ЦК України до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладання.

Пунктом 10.1. Договору передбачено, що даний договір розірванню в односторонньому порядку не підлягає, за винятком випадків, коли одна із сторін систематично порушує умови договору і свої зобов'язання.

Отже відповідно до п. 9 прикінцевих та перехідних положень ЦК України напідстави, порядок і наслідки зміни або розірвання договорів укладених до 1 січня 2004 року, в даному випадку щодо договору найму житла, поширюються норми, передбачені ст. ст. 651-653 ЦК України.

Відповідно до ст. 651 ЦК України, якою визначено підстави для зміни або розірвання договору, а саме п. 1 цієї статті встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктами 2, 3 ст. 651 ЦК України також встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 814 цього ж Кодексу у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором, якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п'ять років.

Згідно ст. 822 ЦК України у разі спливу строку договору найму житла наймач має переважне право на укладання договору найму житла на новий строк. Не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладання договору на новий строк. Якщо наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах на такий самий строк.

Зокрема, ст. 825 ЦК України передбачено, що договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі: невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази; руйнування або псування житла наймачем; а також у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім'ї.

Відповідно до ст. 826 ЦК України у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду без надання їм іншого житла.

Отже з 01 січня 2004 року строк дії укладеного між сторонами договору оренди вважається укладеним на п'ять років, а саме по 01 січня 2009 року.

Оскільки позивач не звернувся до відповідача у відповідності до ст. 822 ЦК України за три місяці до спливу строку вищевказаного договору найму (оренди) житла про відмову від укладення договору на новий строк, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк, а саме до 01 січня 2014 року.

Станом на час ухвалення повторного заочного рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 грудня 2013 року строк дії укладеного договору оренди не сплив.

В матеріалах справи відсутні як докази щодо порушення відповідачем умов укладеного Договору, так і будь - які докази заперечення позивачем - Сихівською районною адміністрацією Львівської міської ради щодо користування відповідачем спірною кімнатою в будинку АДРЕСА_1 в період з 2007 року по березень 2011 року.

На підставі викладеного, колегія приходить до переконання, що відповідач ОСОБА_2 проживає в кімнаті АДРЕСА_1 на підставі укладеного Договору оренди.

Необхідно зазначити, що вищевказаний Договір оренди не визнаний недійсним та не розірваний у встановленому законом порядку, не заявлялись такі вимоги і під час розгляду даної справи.

Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

З викладеного вбачається, що підстав для виселення ОСОБА_2 з підстав самоправного зайняття жилого приміщення - кімнати АДРЕСА_1 у відповідності до ст. 116 ЖК Української РСР - немає.

Однак суд першої інстанції наведеного не врахував, хоча це має визначальне значення для справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення - про відмову в позові Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2, треті особи - Львівське комунальне підприємство «Новий Львів», Львівська міська рада, про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 грудня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

В позові Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2, треті особи - Львівське комунальне підприємство «Новий Львів», Львівська міська рада, про виселення без надання іншого житлового приміщення - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Копняк С.М.

Шеремета Н.О.