Справа № 723/558/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

25 червня 2015 року Сторожинецький районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді Яківчика І.В.

при секретарі Чокан Д.В.

за участю:

позивача, відповідача та їх представників

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сторожинець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу

встановив:

Позивач ОСОБА_1, звернулася в суд з позовом про стягнення боргу, посилаючись на те, що 13.09.2004 року вона та відповідач уклали між собою усний договір купівлі-продажу житлового будинку, що в смт. Красноїльськ по вул. Путна, 57а, Сторожинецького району, Чернівецької області, який належав відповідачу. Вартість визначена в сумі 600 доларів США. Однак через відсутність у відповідача правовстановлюючих документів на будинок письмово договір не складався і нотаріально не посвідчувався, але на підтвердження його укладення відповідач написала позивачу письмову розписку про отримання обумовленої суми грошей та про посвідчення договору нотаріально. У 2014 році рішенням Сторожинецького райсуду було визнано за відповідачем право на частку в зазначеному будинку в результаті чого позивач звернулася в письмовому порядку до відповідача з приводу повернення сплачених грошей так як із рішення їй стало відомо про порушення домовленостей щодо продажу будинку. Гроші відповідач відмовилась повертати так як позивач пропустила строк позовної давності. Посилаючись на це та на недійсність укладеного правочину, позивач просила стягнути із відповідача 600 доларів США що еквівалентно 16710 гривень та судові витрати.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали посилаючись на викладені обставини та зазначили, що строк позовної давності вона не пропустила, оскільки про порушення своїх прав дізналася тільки із рішення Сторожинецького райсуду від 10.12.2014 року яким за відповідачем визнано частку у спільній сумісній власності.

Відповідач та її представник, в судовому засіданні позовні вимоги не визнали посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності. При цьому відповідач пояснила, що домовленість на продаж будинку між ними була, гроші за будинок в сумі 600 доларів США вона дійсно отримала і дозволила позивачу в будинку проживати. У 2004 році їй хтось сказав, що позивач вийшла з будинку і там не проживає. Вона готова продати свою частку в будинку але при умові доплати ще 600 доларів США.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази по справі, суд на підставі встановлених фактичних обставин справи і відповідних правовідносин, знаходить вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2, видала позивачу ОСОБА_1, письмову розписку про отримання 13.09.2004 року від ОСОБА_1 грошей в сумі 600 доларів США. Зазначивши в розписці також і те, що вона претензій на житловий будинку № 57 «А», не має, а при оформленні на користь ОСОБА_1, необхідних документів в нотаріальній конторі, зобовязується їх підписати.

В судовому засіданні, як позивач так і відповідач, які і були учасниками написання вказаної розписки, не заперечували і визнали, що вказана розписка була написана внаслідок того, що ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 свою частку у житловому будинку по вул. Путна, 57 «А», в смт. Красноїльськ, Сторожинецького району за 600 доларів США, а коли будуть виготовлені документи на цю частку то ОСОБА_2 зобовязалася підписати договір купівлі-продажу цієї частки у нотаріуса.

Згідно вимог ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, виходячи з чого суд знаходить, що між сторонами було досягнуто домовленості про купівлю-продаж частини вказаного житлового будинку і при цьому ОСОБА_2 до оформлення відповідного договору, отримала від ОСОБА_1 домовлену суму в розмірі 600 доларів США та зобовязалась зявитись до нотаріуса для оформлення договору.

Сторони також не заперечували і визнали те, що ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 ключі від будинку та стала там проживати.

Приймаючи до уваги пояснення сторін і визнання ними обставин щодо купівлі-продажу житлового будинку, суд разом з тим не знайшов підтвердження укладення договору купівлі-продажу. Домовленості між сторонами з цього приводу, які мали місце у вересні місяці 2004 року, носили нікчемний характер, оскільки згідно положень ст.657 ЦК України, в редакції чинній на час цих домовленостей, договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації і недотримання такої форми суперечило вимогам цього Кодексу.

Вказане було і є недопустимим зважаючи, як на положення ст. 657 ЦК України так і на положення ст.203 ч.1 ЦК України де зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ст.ст. 215, 216 ЦК України, на які посилається також і позивач, недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину, який не створює юридичних наслідків і кожна сторона такого правочину зобовязана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Таким чином, суд вважає, що оскільки домовленості між позивачем і відповідачем стосувалися купівлі-продажу обєкту житлової нерухомості, за який позивачем ОСОБА_1 було сплачено суму в розмірі 600 доларів США, а відповідач ОСОБА_2 прийняла домовлену вартість та передала житло і такий правочин є недійсним в силу закону, то кожна із сторін в реституційному порядку має повернути те, що вона отримала. ОСОБА_1 зобовязана повернути житлову нерухомість ОСОБА_2, а остання отримані 600 доларів США.

ОСОБА_1 свою частину подвійної реституції виконала, будинок звільнила і власник ОСОБА_2 має повний доступ до своєї власності.

В свою чергу ОСОБА_2 заперечує повернення отриманих грошей, посилаючись на сплив строку позовної давності передбаченого статтею 257 ЦК України, подавши про це заяву про застосування цих строків.

Обгрунтовуючи необхідність застосування строків позовної давності відповідач, посилається на те, що про порушення свого права позивач узнала 24.03.2005 року, коли рішенням Сторожинецького районного суду відповідачу ОСОБА_2 було виділено частку у домоволодінні, а позивач в цьому судовому засіданні приймала участь. З цього часу позивач не заявляла ніяких претензій щодо повернення їй грошей і це пояснюється тим, що ОСОБА_1 не виконувала обіцянки повязані із поверненням частини вартості автомобіля, який належав відповідачу і її покійному чоловікові а також із поверненням частини спільно набутого відповідачем і її покійним чоловіком майна, яким позивач розпорядилась коли проживала в житловому будинку.

Досліджуючи і вирішуючи вказану заяву відповідача ОСОБА_2, суд вважає, що вказана заява є безпідставна з огляду на наступне.

Статтями 257, 261 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а перебіг цього строку починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

На думку суду, яка формується виходячи із змісту розписки, яка дана відповідачем ОСОБА_2 та встановленої в суді волі сторін у виниклих правовідносинах повязаних із купівлею-продажем житлового будинку, моментом порушення права покупця на купівлю житла мала би бути відмова відповідача від нотаріального оформлення купівлі-продажу, як про це зазначено безпосередньо в розписці, однак навіть в суді, при розгляді справи, ОСОБА_2 від такого оформлення не відмовлялася, але висувала вимогу про доплату ще 600 доларів США, стверджуючи, що життя змінилося і саме при такій умові може бути укладено договір купівлі продажу.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з цього, суд вважає, що вказівка відповідача в заяві про застосування строків позовної давності на те, що строк пропущено з огляду на не заявлення позивачем ОСОБА_1 претензій щодо повернення грошей через те, що остання не виконувала якісь обіцянки щодо повернення частини її майна є неспроможними підтвердити факт пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки на думку суду ця вказівка не підтверджена в суді будь-якими доказами, а тому є надуманою.

Рішенням Сторожинецького районного суду від 24.03.2005 року по справі № 2-148, житловий будинок, який належав померлому ОСОБА_3, в смт. Красноїльськ, вул. Путна, 57А, Сторожинецького району, Чернівецької області було розподілено між його спадкоємцями ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та виділено в натурі 52/100 ідеальних часток у спільну сумісну власність ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та 49/100 ідеальних часток у спільну сумісну власність ОСОБА_2 і ОСОБА_7, який викупив частку, що належала ОСОБА_8.

Рішенням Сторожинецького районного суду від 10.12.2014 року та додатковим рішенням суду від 13.05.2015 року по справі № 723/2762/14-ц, припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_2 і ОСОБА_7 на 49/100 ідеальних часток в домоволодінні, що по вул. Путній, 57А в смт. Красноїльськ, Сторожинецького району. Виділено кожному співвласнику по 24/100 часток в натурі по погоджених сторонами варіантах ескізної пропозиції.

Таким чином, на думку суду, починаючи з 21 грудня 2014 року кожен із учасників права власності на частину домоволодіння, що по вул. Путна, 57А, в смт.Красноїльськ, отримав всі правомочності власника, а саме право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю без будь-яких обмежень та необхідності доводити розмір своєї частки у спільній власності.

Внаслідок отриманого права, ОСОБА_2 18.06.2015 року зареєструвала за собою на праві приватної, спільної часткової власності 24/100 часток вказаного обєкту житлової нерухомості, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 45, а отже саме з цього моменту у неї виникла можливість відчужувати свою частку у спільній частковій власності, від чого вона відмовилась і відповідно у ОСОБА_1 виникло право на позов.

Таким чином позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.203, 215, 216, 257, 261, 657 ЦК України, ст.ст. 10, 57, 60, 61, 212, 223 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2 чел Маре, 132, Сторожинецького району, Чернівецької області на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 16710 (шістнадцять тисяч сімсот десять) гривень та судові витрати по справі в сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційна скарга не була подана. Апеляційна скарга може бути подана до Апеляційного суду Чернівецької області через Сторожинецький районний суд протягом 10-ти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: