Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/4459/15 Головуючий у 1-й інстанції: Геєць Ю.В.
Є.У.№ 2-1938/11 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Савченко О.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Кочеткової І.В.,

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 21 квітня 2011 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2010 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - Банк) звернувся до суду із вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи уточнював. Зазначав, що 13 серпня 2008 року між Банком і позичальником ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 2-1657-078И, за умовами якого остання отримала кредит у сумі 105 000,00 доларів США з виплатою 16,5% річних за користування кредитними коштами зі строком повернення до 13 серпня 2028 року. Кредитні зобов'язання ОСОБА_2 забезпечені порукою ОСОБА_3, яка зобов'язалася відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором як солідарний боржник, про 13 серпня 2008 року уклала з Банком договір поруки № 2-1657-078П. Крім того, 13 серпня 2008 року Банк уклав з ОСОБА_2 договір іпотеки№2-1657-0781, за яким передала в іпотеку належну їй на праві власності трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що позичальник взяті на себе зобов'язання зі сплати щомісячних платежів виконує не належним чином, допускається порушень графіку погашення кредиту, у зв'язку з чим станом на 10 вересня 2010 року має заборгованість в загальній сумі 134 761, 78 доларів США і 569 322,93 грн., із яких: за тілом кредиту - 104 310,29 доларів США, за відсотками - 30 451,49 доларів США, а також 569 322, 93 грн. - пені, Банк просив на підставі ст.ст.554, 589, 1050 ч.2 ЦК України стягнути солідарно всю суму боргу з відповідачів, в рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів за ціною, визначеною у порядку виконавчого провадження; зобов'язати ОП «ЗМБТ1» здійснити реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на предмет іпотеки і надати Філії «Запорізьке РУ» AT «Банк «Фінанси та Кредит» від імені ОСОБА_2 всі повноваження для здійснення реєстрації в ОП «ЗМБТІ».

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2011 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» суму заборгованості за кредитним договором № 2-1657-078И від 13 серпня 2008 року у розмірі 1 635 046,04 грн.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2-1657-078И від 13 серпня 2008 року в загальному розмірі 1 635 046,04 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 2-1657-0781 від 13 серпня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. та зареєстрований в реєстрі за № 155/5131, а саме: квартиру АДРЕСА_1, яка складається з трьох жилих кімнат, має загальну площу 76,06 кв.м. та житлову площу 52,5 кв.м., та належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Гармашовим Г.М., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 13 серпня 2008 року за реєстровим № 5129, зареєстрованому в державному реєстрі правочинів 13 серпня 2008 року за реєстровим № 3078356.

Встановлено спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною реалізації на підставі її оцінки суб'єктом оціночної діяльності.

В задоволенні решти позовних вимог Банку відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою цього ж суду від 29 травня 2015 року заява ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Апелянт зазначає, що одночасне стягнення з неї суми боргу за кредитним договором і звернення стягнення на предмет іпотеки призведе до її подвійної відповідальності; резолютивна частина судового рішення не відповідає вимогам ст.39 Закону України «Про іпотеку», оскільки не містить всіх складових вимог, що підлягають сплаті по іпотеці, початкову ціну продажу квартири, тощо. На думку апелянта, позивачем не доведені позовні вимоги, оскільки відсутні письмові докази на підтвердження факту отримання нею кредитних коштів, окремі умови договору являються нікчемними і суперечливими. Судом розглянуто справу за відсутності даних про належне повідомлення відповідачів про час і місце судового розгляду.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку із наступними обставинами.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 13 серпня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» і ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 105 000 доларів США для придбання трикімнатної квартири, розташованої в АДРЕСА_1 на строк до 13 серпня 2028 року зі сплатою 16,5% річних. Погашення кредиту проводиться шляхом внесення щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого становить 1521 долар США згідно графіку зниження розміру заборгованості (а.с.7-10).

У рахунок забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором від 13 серпня 2008 року між Банком і ОСОБА_3 укладено договір поруки, за яким остання зобов'язалася перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором як солідарний боржник. Пунктом 5 договору сторони передбачили, що порука припиняється із припиненням зобов'язання, що забезпечується нею. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку зобов'язання за кредитним договором не заявив вимоги до поручителя (а.с.11).

Крім того, кредитні зобов'язання ОСОБА_2 забезпечені іпотекою належної їй на праві власності квартирою, придбаною за кредитні кошти, про що сторони 13 серпня 2008 року уклали договір іпотеки. (а.с.12-13).

Позичальник ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконує, що призвело до утворення заборгованості, яка станом на 10 вересня 2010 року становить 134 761,78 доларів США і 569 322 грн., із яких: за тілом кредиту - 104 310,29 доларів США, за відсотками - 30 451,49 доларів США, а також 569 322, 93 грн. - пені, а всього заборгованості за курсом НБУ на день пред'явлення позову 1 635 046,04 грн. (а.с.6).

9 вересня 2009 року Банк направив боржнику і поручителю вимогу про погашення простроченої заборгованості за тілом кредиту на суму 38,59 доларів США, за відсотками - 1 434,27 доларів США протягом п'яти днів, а у випадку невиконання цієї вимоги достроково сплатити залишок неповернутої частини кредиту в загальній сумі 107 226, 63 долари США (а.с.20-21).

Вказану вимогу Банку відповідачі не виконали, у зв'язку з чим Банк у жовтні 2010 року звернувся до суду з відповідним позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що заявлений позивачем позов ґрунтується на вимогах закону, а тому на користь Банку підлягає стягненню вся сума заборгованості в гривнях за курсом, визначеним Банком на день пред'явлення позову, а також звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів за ціною, що буде визначена у порядку виконавчого провадження.

Дійшовши обґрунтованого висновку про наявність підстав для дострокового стягнення з позичальника суми боргу за кредитним договором, суд першої інстанції допустився порушень у застосуванні норм матеріального права, а тому в оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції на підставі ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового - про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниці України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадку і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадку, порядку та на умовах, встановлених законом (ч.1 та 3 ст.533 ЦК України).

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього Декрету.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Відповідно до частини другої ст.533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі за №6-145 цс 14, яка в силу ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування.

Оскільки , як встановлено судом апеляційної інстанції, Банк має відповідну ліцензію на здійснення операцій з валютними цінностями, умовами кредитного договору передбачений обов'язок позичальника повернути кредит у валюті кредитування - доларах США, переведення судом першої інстанції розрахунку заборгованості з іноземної валюти в українську за курсом на час пред'явлення позову є необґрунтованим і не узгоджується з умовами договору, вимогами ст.533 ЦК України.

Не ґрунтується на вимогах закону судове рішення і в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.

Як зазначено у п. 42 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» N 5, 30.03.2012р, резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК . Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

При цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України «Про іпотеку» (або статті 589 ЦК щодо заставодавця).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вимоги ст.39 Закону України «Про іпотеку не виконав», резолютивну частину судового рішення виклав не у відповідності з вимогами закону, фактично допустив подвійне стягнення заборгованості, оскільки, стягнувши з позичальника суму боргу, одночасно звернув стягнення не предмет іпотеки.

Вказаний недолік свого рішення суд першої інстанції мав можливість усунути при вирішенні заяви відповідача про перегляд заочного рішення, проте ухвалою суду така заява була залишена без задоволення.

Крім того, посилання суду першої інстанції у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмету іпотеки під час здійснення виконавчого провадження суперечить вимогам ст.ст.39 та 43 Закону «Про іпотеку».

Виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст.ст.38,39 Закону «Про іпотеку» Верховний Суд України в своїй постанові №6-61 цс 15 від 21.05.2015 року дійшов правового висновку, що у розумінні норми ст.39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, визначеною ст.38 цього закону.

При укладенні договору іпотеки сторони узгодили ринкову вартість іпотечного майна і визначили її вартість станом на серпень 2008 року у сумі 686 223 грн. (а.с.12).

На час розгляду справи ринкова вартість іпотечного майна значно збільшилася, що не заперечувалося сторонами, які заперечували проти визначення початкової ціни продажу за ринковою вартістю, яка існувала за вісім років до вирішення спору судом.

В засіданні апеляційного суду сторонам було роз'яснено їх право узгодити початкову ціну продажу предмету іпотеки або провести його оцінку у спосіб незалежним оцінювальним експертом, проте в наданий судом строк жодної дії з оцінки спірного майна сторони не вчинили.

Зважаючи на те, що за ст.39 Закону України «Про іпотеку» резолютивна частина судового рішення повинна обов'язково містити початкову ціну продажу предмету іпотеки, яка на час вирішення спору не визначена, колегія суддів вважає, що зібраних у справі доказів недостатньо для ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

За таких обставин позовні вимоги банку про стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню, з останньої на користь банку належить до стягнення заборгованість, визначена станом на 10 вересня 2010 року, в загальній сумі 134 761, 78 доларів США і 569 322, 93 грн., із яких 104 310, 29 доларів США - за тілом кредиту, 30 451, 49 доларів США - за відсотками, 569 322, 93 грн. - пені, а також 1 820 грн. компенсації судових витрат.

У задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки у обраний банком спосіб слід відмовити із зазначених вище підстав.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність Банком позовних вимог являються неспроможними.

Факт укладання кредитного договору, отримання позичальником кредитних коштів, підтверджується фактичними обставинами справи - придбанням відповідачем квартири, зазначеної в кредитному договорі, передачею її в заставу, частковим виконанням кредитних зобов'язань, а також наявними в матеріалах справи копіями кредитного і іпотечного договорів, заявою ОСОБА_2 на отримання споживчого кредиту, заявою на видачу коштів у розмірі 105 000 доларів США, копією банківської квитанції про видачу готівки.

Допущена ОСОБА_2 описка в зазначенні номеру кредитного договору при написанні заяви про видачу кредитних коштів не свідчить про неукладеність або нікчемність кредитного договору.

Посилання в апеляційній скарзі на суперечливість окремих пунктів кредитного договору, їх нікчемність, неукладеність, являються неспроможними, не відповідають фактичним обставинам справи і вимогам діючого законодавства.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо подвійного стягнення заборгованості з позичальника та про наявність передбачених законом підстав для скасування судового рішення в оскаржуваній частині з ухваленням нового - про часткове задоволення позову.

Заочне рішення в частині солідарного стягнення з поручителя ОСОБА_3 заборгованості за кредитом останньою не оскаржувалося і у відповідності до ст.303 ЦПК України не було предметом апеляційного перегляду.

Керуючись ст. ст.307,309,314,317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2011 року по цій справі в частині задоволених позовних вимог, заявлених до ОСОБА_2, скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованість за кредитним договором №2-16570-078И від 13 серпня 2008 року, визначену станом на 10 вересня 2010 року, в загальній сумі 134 761, 78 доларів США і 569 322, 93 грн., із яких 104 310, 29 доларів США - за тілом кредиту, 30 451, 49 доларів США - за відсотками, 569 322, 93 грн. - пені, а також 1 820 грн. компенсації судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: