Справа № 495/9371/14-ц
З а о ч н е р і ш е н н я
24 червня 2015 року м. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області
в складі: головуючого судді Шевчук Ю.В.
при секретарі Мамончик К.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білгороді-Дністровському цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживача банківських послуг та стягнення збитків,
ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживача банківських послуг та стягнення збитків, уточнивши який просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь 28 000 грн. - матеріальної шкоди, 5 000 грн. - моральної шкоди, а всього 33 000 гривень.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначала, що з 2012 року була постійним клієнтом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», відділення № 9 в м. Білгороді-Дністровському Одеської області та споживачем відповідних банківських послуг. За даний період, за рекомендаціями та порадами працівників банку позивачем укладалися договори про банківські вклади (депозити) на різні строки. Так, між позивачем та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі начальника відділення № 9 філії «Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» ОСОБА_2 були укладені депозитні договори на загальну суму 356 677 грн. Вказані депозити були внесені позивачем в касу банку АТ «Банк «Фінанси та Кредит», а нараховані проценти на суми депозитів не знімалися. В січні 2014 року позивач, разом з багатьма іншими вкладниками відділення № 9 філії «Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит», дізналася, про те, що Слідчим управлінням ГУ МВС України в Одеській області розпочате досудове розслідування у відношенні працівників банку, які підозрюються у численних фактах шахрайства і викрадення грошових коштів вкладників. Під час досудового розслідування зясувалося, що посадові особи відділення № 9 Філії «Одеське регіональне управління АТ «Фінанси та Кредит» умисно, з корисливих мотивів, використовуючи своє службове становище, діючи всупереч інтересам служби з метою заволодінням коштами, отримані від позивача в якості депозитних вкладів гроші не оприбутковували, депозитні договори та прибуткові касові документи в електронній системі SR-Bank ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не реєстрували. За вказаних обставин одержані від позивача кошти були привласнені, а позивач визнана потерпілою. В ході проведення досудового слідства були призначені почеркознавча та технічна експертизи наявних в позивача оригіналів депозитних договорів, додаткових угод та квитанцій про прийняття грошей банком. Згідно висновків зазначених експертиз підписи від імені начальника відділення ОСОБА_2 № 9 Філії «Одеське регіональне управління АТ «Фінанси та Кредит» виконані самою ОСОБА_2, яка на час підписання вказаних документів мала відповідні повноваження на підписання договорів банківського вкладу, а відтиски печатки банку, що розміщені у наданих мною слідству документах - нанесені печаткою відділення № 9 Філії «Одеське регіональне управління АТ «Фінанси та Кредит» в м. Білгороді-Дністровському. В жовтні 2014 року відповідач частково відшкодував завдану позивачу працівником ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків матеріальну шкоду на суму 328 677 грн. шляхом розміщення цих коштів на депозитному рахунку позивача без права отримання депозиту на протязі двох років. В той же час, спричинену позивачу повну шкоду в тому числі й за фактом укладання договору № 9939/370-12 від 29.12.2012 року в сумі 20 000 грн., договору № 139033/1-3 від 27.06.2012 року в сумі 8 000 грн. відповідач відшкодувати відмовився пославшись на не підтвердження внесення даних коштів належними платіжними документами, які б відповідали чинному законодавству, що змусило позивача звернутися за захистом своїх прав до суду з позовом.
В судове засідання представник позивача не зявився, але надав заяву згідно якої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд задовольнити позов, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач в судове засідання не зявився, про час, місце і дату судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заяв, клопотань, а також заперечень на позов до суду не надіслав.
Згідно ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тобто через неявку відповідача, враховуючи письмову заяву представника позивача з цього приводу, суд вважає за можливе розглянути справу в заочному порядку.
У звязку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в матеріалах достатньо доказів щодо визначення та оцінки правовідносин сторін, а позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.
Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової шкоди) (ч.1, п.п. 8, 9 ч.2 ст.16 ЦК України).
Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»про захист прав споживача банківських послуг та стягнення збитків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 з 2012 року є клієнтом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», відділення № 9 в м. Білгороді-Дністровському Одеської області та споживачем відповідних банківських послуг.
Між ОСОБА_1 та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі начальника відділення № 9 філії «Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» ОСОБА_2 були укладені наступні депозитні договори: договір № 139033/1-3 від 27.06.2012 року, договір № 9939/370-12 від 29.12.2012 року, 9944/370-13 від 04.01.2013 року, договір № 9945/370-13 від 04.01.2013 року, договір № 9946/370-13 від 04.01.2013 року на загальну суму 356 677 грн. На підтвердження внесення депозитів в касу банку АТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_1 видавалися оригінали договорів, додаткових угод до них та квитанцій про прийняття грошей банком.
Передбачені умовами укладених договорів про банківські вклади проценти на суми депозитів позивач не одержувала, оскільки планувала отримати всі суми вкладів разом із процентами у 2014 році. Однак, у січні 2014 року ОСОБА_1 стало відомо, про те, що Слідчим управлінням ГУ МВС України в Одеській області розпочате досудове розслідування у відношенні працівників банку, які підозрюються у фактах шахрайства і викрадення грошових коштів вкладників банку.
Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_3, підписала з гр. ОСОБА_1:
- договір № 139033/1-3 про банківський строковий вклад (депозит) «Акційний», датований 27 червня 2012 року на загальну суму 8 000 грн., який навмисно з метою заволодіння коштами гр. ОСОБА_1 в електронній автоматизованій банківській системі (АБС) SR-Bank не зареєструвала, кошти в сумі 8 000 грн., одержані від гр. ОСОБА_1 через касу Відділення в електронній системі АБС SR-Bank не оприбуткувала, видавши гр. ОСОБА_1 заяву на прийом готівки б/н про прийом готівки згідно договору № 139033/1-3 від 27.06.2012 р. про внесення коштів в сумі 8 000 грн., яка містить в собі завідомо недостовірні відомості в частині надходження коштів до каси Відділення № 9 Філії «Одеське РУ АТ «Банк «Фінанси та Кредит»;
- додаткову угоду б/н від 21.09.2012 р. до депозитного договору № 139033/1-3 від 27.06.2012 р. про продовження терміну дії договору, яку в електронній автоматизованій банківській системі (АБС) SR-Bank не зареєструвала;
- додаткову угоду б/н від 24.09.2012 р. до депозитного договору № 139033/1-3 від 27.06.2012 р. про збільшення суми депозитного вкладу на 4 000 грн., яку навмисно з метою заволодіння коштами гр. ОСОБА_1 в електронній автоматизованій банківській системі (АБС) SR-Bank не зареєструвала, кошти в сумі 4 000 грн., одержані від гр. ОСОБА_1 через касу Відділення в електронній системі АБС SR-Bank не оприбуткувала;
Таким чином, за даними слідства, ОСОБА_2 заподіяла шкоду гр. ОСОБА_1 у особливо великих розмірах на загальну суму 352 677,00 грн.
В ході проведення досудового слідства були призначені почеркознавча та технічна експертизи наявних в позивачки оригіналів депозитних договорів, додаткових угод та квитанцій про прийняття грошей банком. Згідно висновків зазначених експертиз підписи від імені начальника відділення ОСОБА_2 № 9 Філії «Одеське регіональне управління АТ «Фінанси та Кредит» виконані самою ОСОБА_2, яка на час підписання вказаних документів мала відповідні повноваження на підписання договорів банківського вкладу, а відтиски печатки банку, що розміщені у наданих мною слідству документах - нанесені печаткою відділення № 9 Філії «Одеське регіональне управління АТ «Фінанси та Кредит» в м. Білгороді-Дністровському.
Спричинену ОСОБА_1 повну шкоду за договором № 9939/370-12 від 29.12.2012 року в сумі 20 000 грн., та за договором № 139033/1-3 від 27.06.2012 року в сумі 8 000 грн. (поповнення вкладу 24.09.2012 року на суму 4000 грн. згідно додатковій угоді до договору банківського строкового вкладу (депозиту) № 139033/1-3 від 27.06.12 р. та поповнення цього ж вкладу на суму 4000 грн. в березні 2013 р. без отримання позивачем квитанції) відповідач відшкодувати відмовився пославшись на не підтвердження внесення даних коштів належними платіжними документами, які б відповідали чинному законодавству.
На виконання ухвали суду про витребування доказів Слідче управління ГУ МВС України в Одеській області 10.03.2015 року повідомило суд про те, що слідством встановлено факт спричинення ОСОБА_1 працівником відповідача шкоди на суму 352 677 гривень.
З урахуванням зазначеного, розмір шкоди, який суд вважає доведеним та підлягаючим до стягнення на користь позивача становить 24 000 гривень (352 677 - 328 677 = 24 000.
Заперечення відповідача про недоведеність заявлених позовних вимог спростовуються матеріалами кримінального провадження та долученими до матеріалів справи договором про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» від 29.12.2012 р. № 9939/370-12, додатковою угодою від 03.01.13 р. № 1 до депозитного договору № 9939/370-12 від 29.12.2012 року, з яких вбачається, що позивачем було передано начальнику відділення № 9 Філії «Одеське РУ АТ «Банк «Фінанси та Кредит» ОСОБА_2 у приміщенні банку суму депозиту в розмірі 20 000 гривень. Вказані документи скріплені печаткою банку та підписом повноважної посадової особи відповідача, справжність яких доведена технічною та почеркознавчою експертизами. Шкода спричинена позивачу за договором № 139033/1-3 від 27.06.2012 року в сумі 4 000 грн. підтверджується цим договором та додатковою угодою до нього від 24.09.2012 року про поповнення вкладу 24.09.2012 року на суму 4000 грн. Вказані угоди також були предметом технічної та почеркознавчих експертиз, які підтвердили справжність печатки банку та підпису уповноваженого на укладання договорів працівника банку. Тому незбереження банком своїх екземплярів договорів при їх наявності у другої сторони та за вказаних обставин не може бути доказом для підтвердження заперечень відповідача щодо відсутності факту спричинення ОСОБА_1 шкоди.
За вказаних обставин, відмова відповідача відшкодувати в повному обсязі спричинену позивачу шкоду порушує її майнові права та чинне законодавство України.
У відповідності до ст.ст. 1058, 1059 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним. Визнання судом нікчемного договору недійсним не вимагається.
При цьому, відкриття банківських рахунків та облікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб є обовязком банку (ч. 3 ст. 1058, ч. 2 ст. 1068 ЦК України, п. 2.1. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління НБУ від 03.12.2003 року № 516. Тому, відсутність реєстрації договору банківського вкладу, і, як наслідок, необлікування на рахунку банку грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу слід кваліфікувати як невиконання саме банком своїх обовязків, внаслідок вчинення працівниками банку протиправних дій. Тому, суд не бере до уваги посилання представника відповідача в обґрунтування своїх заперечень на те, що кошти від позивача за укладеними із нею договорами не надходили, оскільки ці обставини не спростовують факту передачі позивачем коштів відповідальним працівниками банку, а проведення по касі та по обліку отриманих коштів не могло залежати від волі вкладника. Тим більше, що за умовами договорів про банківські вклади банк брав на себе зобовязання зарахувати отримані від позивача кошти на рахунок.
Суд бере до уваги також і той факт, що сам банк не заперечував вказані факти заподіяння ОСОБА_1 шкоди в розмірі 352 677 грн., зокрема, у заяві слідчому СУ ГУМВС в Одеській області від 14.10.14 р. про визнання ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».
Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків.
Таким чином, обовязок із відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями працівника банку під час виконання ним своїх трудових обовязків, на підставі ст. 1172 ЦК України покладається на банк.
За змістом статті 1172 ЦК України роботодавець несе відповідальність у вигляді відшкодування шкоди у випадках, коли дії, які здійснив працівник завдали майнову та моральну шкоду. При цьому роботодавець несе відповідальність у цьому випадку незалежно від того, чи є зазначені дії працівника дисциплінарним проступком чи адміністративним правопорушенням або кримінальним правопорушенням.
Відповідно до загальної норми ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі, а не вибірково.
З урахуванням викладених обставин справи та сукупності доказів, суд дійшов до висновку, що між сторонами виникли відносини у звязку зі спричиненням шкоди працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків. ОСОБА_1 завдана шкода з вини працівника банку, яка підлягає відшкодуванню банком, як роботодавцем на підставі вимог ст.ст. 1167, 1172 ЦК України.
При цьому, відсутність можливого вироку відносно ОСОБА_2 не є перешкодою для стягнення на користь ОСОБА_1 спричиненої шкоди, оскільки передбачений законодавцем у ст. 1172 ЦК України обовязок роботодавця відшкодувати спричинену його працівником шкоду є безумовним. У звязку з цим відсутність вироку відносно такого працівника не звільняє банк, як роботодавця, від даного обовязку. Факт неправомірності дій начальника відділення банку ОСОБА_2 доведений та визнаний самим банком.
Саме до таких висновків щодо обовязків банку відшкодувати спричинену його працівником шкоду прийшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 26.12.2012 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду України від 12 червня 2013 року у подібних спірних правовідносинах за позовом фізичної особи до ЗАТ КБ «ПриватБанк».
Крім того, позивач просить суд стягнути на її користь з відповідача моральну шкоду в сумі 5 000 грн.
Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Так, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.
Згідно із п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Як зазначає позивач, на протязі тривалого часу, що підтверджується матеріалами справи, відповідач позбавляє його обєктивної інформації щодо стану рахунків та вкладу, нарахованих процентів, а також можливості належним чином розпоряджатися власними грошовими коштами. З огляду на протиправні дії працівників банку, за твердженням ОСОБА_1 вона відчуває себе ошуканою, внаслідок чого страждає та переживає. Даними обставинами, крім іншого, порушено звичний уклад життя позивача, та її плани, погіршився стан здоровя.
Отже, ОСОБА_1 зазнала незручності та інші негативні наслідки, а тому такі дії відповідача дійсно призвели до моральних страждань, негативних емоцій і переживань позивача.
Між тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди підлягає зменшенню з 5 000 грн. до 2 000 грн. у зв'язку з тим, що, по-перше, він надто великий, а, по-друге, в порушення положень Цивільного кодексу України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» ОСОБА_1 не визначено з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди саме у розмірі 5 000 грн. та якими доказами це підтверджується.
Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).
Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про часткову правомірність, обґрунтованість та законність позовних вимог ОСОБА_1, у зв'язку з чим позовна заява ОСОБА_1 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»про захист прав споживача банківських послуг та стягнення збитківпідлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави.
Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 р. № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» Закон України «Про захист прав споживачів» не визначає певних меж своєї дії, та до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).
Частиною 5 ст. 110 ЦПК України закріплено, що позови про захист прав споживачів можуть предявлятися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача. Частина 7 вказаної статті передбачає, що позови, що виникають з діяльності філії або представництва юридичної особи, можуть предявлятися також за їх місцезнаходженням.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 23, 1058, 1059, 1072 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 110, 213-215, 224-226 ЦПК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживача банківських послуг та стягнення збитків - задовольнити частково.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області, яка подається протягом 10 днів з дня його проголошення, а особою, яка не була присутня в судовому засіданні, з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя