Справа № 750/7151/14 Провадження № 22-ц/795/1173/2015 Категорія - цивільнаГоловуючий у I інстанції - Карапута Л. В. Доповідач - Позігун М. І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіПозігуна М.І.
суддів:Губар В.С., Кузюри Л.В.
при секретарі:Козлачковій Ю.В.
за участю:представника позивача ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Чернігівської міської ради на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 06 травня 2015 року у справі за позовом Чернігівської міської ради до ОСОБА_6, виконавчого комітету Чернігівської міської ради, третя особа - комунальне підприємство „Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації", про визнання недійсним рішення та свідоцтва про право власності,

в с т а н о в и в:

У липні 2014 року Чернігівська міська рада звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним п.1.48 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 158 від 20 червня 2011 року „Про оформлення правовстановлювальних документів на об'єкти нерухомого майна" в частині оформлення права власності на нерухоме майно на будівлю охорони літ.А-1, площею 15,8 кв.м, автомобільну стоянку площею 1263 кв.м по АДРЕСА_1 у зв'язку із будівництвом та введенням в експлуатацію, а також визнати недійсним свідоцтво на право власності на нерухоме майно від 29 червня 2011 року, видане виконавчим комітетом Чернігівської міської ради на вказане майно ОСОБА_6 Позивач вказував, що автомобільна стоянка не є самостійною річчю матеріального світу, відносно якої можуть виникати права та обов'язки, а є лише елементом іншої речі. За доводами Чернігівської міської ради, реєстрація об'єкту нерухомого майна здійснена виконавчим комітетом Чернігівської міської ради за відсутності згоди власника земельної ділянки, що є порушенням норм ст.140-142 Конституції України, ст.60 Закону України „Про місцеве самоврядування", ст.83 Земельного кодексу України, ст.ст. 316, 317, 318 ЦК України.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 травня 2015 року в задоволенні позовних вимог Чернігівської міської ради до ОСОБА_6, виконавчого комітету Чернігівської міської ради про визнання недійсним п.1.48 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 158 від 20 червня 2011 року „Про оформлення правовстановлювальних документів на об'єкти нерухомого майна", яким надано дозвіл на оформлення свідоцтва про право власності ОСОБА_6 на будівлю охорони літ. А-1 площею 15.8 кв.м, автомобільну стоянку площею 1263.5 кв. м по АДРЕСА_1 та виданого 29 червня 2011 року на підставі зазначеного рішення ОСОБА_6 свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме будівлю охорони літ. А-1 площею 15.8 кв.м, автомобільну стоянку площею 1263.5 кв.м відмовлено.

В апеляційній скарзі Чернігівська міська рада просить скасувати зазначене рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Незаконність рішення суду апелянт обгрунтовує невідповідністю висновку суду щодо підстав відмови в задоволенні позовних вимог фактичним обставинам справи.

Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог за пропуском строку позовної давності, суд виходив із того, що позивачем - Чернігівською міською радою пропущено встановлений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності без поважних причин. При цьому суд не погодився з доводами позивача про початок перебігу строку позовної давності з березня 2012 року - дня отримання позовної заяви ОСОБА_6 до Чернігівської міської ради про визнання незаконним рішення та зобов'язання вчинити дії, коли позивачу, за його доводами, стало відомо про наявність оскаржуваного рішення та свідоцтва про право власності, виданого на підставі зазначеного рішення виконавчого органу місцевого самоврядування з врахуванням підконтрольності та підзвітності виконавчих органів відповідним радам.

Проте, такий висновок суду щодо підстав для відмови в задоволенні позовних вимог не ґрунтується на матеріалах справи і не відповідає вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що 15 липня 2014 року Чернігівська міська рада звернулася в суд з позовом до виконавчого комітету Чернігівської міської про визнання недійсним п. 1.48 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 158 від 20 червня 2011 року „Про оформлення правовстановлювальних документів на об'єкти нерухомого майна" та виданого на його підставі 29 червня 2011 року ОСОБА_6 свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме: будівлю охорони літ. А-1 площею 15.8 кв.м, автомобільну стоянку площею 1263.5 кв.м.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України (в редакції, чинній на час прийняття рішення виконавчим органом місцевого самоврядування) позовна давність не поширювалася на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Законом України „Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20 грудня 2011 року № 4176-VI) внесено зміни до ст. 268 ЦК України, а саме: виключено пункт 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України, а згідно п. 5 Прикінцевих та Перехідних положень Закону особа мала право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи, протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, який набрав чинності 15 січня 2012 року.

Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 15 липня 2014 року, то висновок суду про пропуск позивачем трирічного строку на звернення до суду за захистом порушеного права в частині визнання недійсним рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 20 червня 2011 року є безпідставним. Враховуючи, що вимоги позивача про визнання недійсним свідоцтва про право власності тісно пов'язані і є похідними від вимог про визнання недійсним рішення виконавчого комітету в частині оформлення права власності на нерухоме майно, строк позовної давності щодо вимог про визнання недійсним свідоцтва на право власності на нерухоме майно також не є пропущеним за аналогією норми права з врахуванням положень ст. 266 ЦК України.

Щодо права міської ради на оскарження рішення її виконавчого органу, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 11 Закону України „Про місцеве самоврядування" виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. Проте, згідно ч.3 ст. 10 зазначеного закону представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами. Зазначені положення закону узгоджуються і з положеннями ч.1 ст. 169, ст. 172 ЦК України, відповідно до яких територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов'язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно наявних в матеріалах справи свідоцтв про державну реєстрацію юридичних осіб юридичними особами є як Чернігівська міська рада, так і виконавчий комітет Чернігівської міської ради.

Згідно рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

З врахуванням зазначеного розмежування актів місцевого самоврядування Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Проте, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Оскільки ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, то вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Це є „гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Таким чином, звернення міської ради з позовом до суду за захистом порушеного права територіальної громади шляхом визнання недійсним ненормативного акта індивідуальної дії, за відсутності можливості позасудового відновлення порушеного права, не суперечить положенням ст. 16 ЦК України, Закону України „Про місцеве самоврядування", як у випадку оскарження рішення її виконавчого органу чи міського голови, так і рішення самої міської ради.

Судом встановлено, що пунктом 11 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради №315 від 31 грудня 2004 року було затверджено акт державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію автомобільної стоянки приватного підприємця ОСОБА_6. по АДРЕСА_1 загальною площею 1200 кв.м, обладнаної господарським способом для власних потреб. Згідно зазначеного акту державній технічній комісії було пред'явлено закінчену будівництвом платну автомобільну стоянку загальною площею 1200 кв.м, яку збудовано згідно з дозволом на виконання будівельно-монтажних робіт, виданого 19 липня 2004 року за № 401, без зазначення назви особи, якою було надано дозвіл на їх проведення. Згідно архітектурно-планувального завдання № 106, затвердженого начальником управління архітектури та містобудування 5 березня 2002 року, та висновку № 02-31/125 на проект будівництва від 29.04.2002 року вирішувалося питання будівництва тимчасової платної автостоянки на 48 місць. У вказаних документах відсутні дані про наявність дозволу будівництва будь-яких приміщень - об'єктів нерухомого майна.

Згідно договору оренди земельної ділянки від 28 вересня 2004 року Чернігівська міська рада передала, а ОСОБА_6. набула права на оренду земельної ділянки в м.Чернігові площею 0,1263 га по АДРЕСА_1. При цьому орендодавцем було надано згоду на будівництво та експлуатацію платної автомобільної стоянки на вказаній земельній ділянці.

У 2005 році ОСОБА_6. змінила прізвище на ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про переміну прізвища, імені, по батькові.

За договором оренди земельної ділянки №2394 від 16 листопада 2009 року Чернігівська міська рада передала в строкове платне користування ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,1263 га, на якій знаходиться платна автомобільна стоянка.

Проте, згідно кадастрового плану земельної ділянки громадянки ОСОБА_6 для експлуатації платної автомобільної стоянки АДРЕСА_1, який є додатком 1 до договору оренди земельної ділянки № 2394 від 16 листопада 2009 року, на схемі земельної ділянки зазначено наявність будівлі розміром 3.7 на 2.97 м (а.с.65).

Згідно копії інвентаризаційної справи від 07 червня 2011 року в ній відсутні дані про рік забудови будинку охорони, який складається з підсобного приміщення та кімнати чергового.

20 червня 2011 року виконкомом Чернігівської міськради було прийнято рішення за № 158 „Про оформлення правовстановлювальних документів на об'єкти нерухомого майна", згідно п. 1.48 якого ОСОБА_6 було надано дозвіл на оформлення свідоцтва про право власності на будівлю охорони літ. А-1 площею 15.8 кв.м, автомобільну стоянку площею 1263.5 кв.м. по АДРЕСА_1 у зв'язку із будівництвом та введенням в експлуатацію.

На підставі зазначеного рішення виконавчого органу місцевого самоврядування 29 червня 2011 ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно із зазначенням опису об'єкта: будівля охорони літ. А-1, площею 15.8 кв.м, автомобільна стоянка площею 1263.5 кв.м.

5 липня 2011 року КП „Чернігівське МБТІ" здійснено реєстрацію права власності на нерухоме майно - на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1. При цьому дані про реєстрацію автомобільної стоянки площею 1263.5 кв. м, як об'єкта нерухомого майна, в матеріалах справи відсутні.

Перевіряючи законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що ні державними будівельними нормами, ні Правилами зберігання транспортних засобів не визначено правового статусу автостоянки як об'єкта нерухомого майна.

Певні вимоги до обладнання автостоянок передбачено, зокрема п. 6 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року № 115, якими регламентовано організацію та порядок надання послуг щодо зберігання транспортних засобів.

Вимоги до планування автостоянок як для постійного, так і для тимчасового зберігання автомобілів також встановлено ДБН В.2.3.-15:2007 Автостоянки і гаражі для легкових автомобілів, затверджених Наказом Мінбуду України від 07.02.2007 року № 44, введених в дію з 01.08.2007 року, якими передбачено на автостоянках влаштування приміщень для обслуговуючого персоналу, обладнання майданчиків для зберігання інвентаря, відповідних елементів інженерного обладнання, а також наявність твердого покриття (асфальтобетонне, бетонне, гравійне, щебеневе) та встановлення огорожі з негорючих матеріалів.

В додатку Б вказаних ДБН дано визначення поняття автостоянки - спеціально обладнана відкрита площадка для постійного або тимчасового зберігання легкових автомобілів та інших мототранспортних засобів.

З врахуванням викладеного, оскільки на законодавчому рівні не визначено автостоянку як самостійний об'єкт нерухомого майна з обладнаними на ній приміщеннями для обслуговуючого персоналу і іншим обладнанням та твердим покриттям, то з врахуванням визначення автостоянки, як певної частини земельної ділянки, спеціально обладнаної для зберігання транспортних засобів, об'єктом нерухомого майна є саме земельна ділянка, а не автостоянка як цілісний майновий комплекс.

Таким чином, прийнявши рішення про надання дозволу на оформлення свідоцтва про право власності на автомобільну стоянку як об'єкта нерухомого майна, виконавчий орган місцевого самоврядування фактично розпорядився частиною земельної ділянки комунальної власності.

Відповідно ж до положень ст. 12 ЗК України розпорядження землями територіальних громад, а також передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб віднесено до повноважень відповідних рад, а не їх виконавчих органів.

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Враховуючи викладене, оскаржуваним рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради порушено право територіальної громади в особі міської ради розпорядження землями, а тому таке право підлягає захисту, оскільки відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Не відповідає вимогам закону і рішення виконкому в частині надання дозволу на оформлення свідоцтва про право власності на будівлю охорони як самостійного об'єкта нерухомого майна, виходячи з наступного.

Згідно зазначених будівельних норм і Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках передбачено обладнання відповідних приміщень з метою забезпечення умов роботи чергового персоналу на автостоянках та благоустрою, тобто такі приміщення є приналежністю головної речі - автостоянки та призначені для її обслуговування і пов'язані з нею спільним призначенням. Відповідно до ч. 1ст. 188 ЦК України, якщо кілька речей утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням, вони вважаються однією річчю (складна річ).

Виходячи з аналізу положень статей 179, 181, 188 ЦК України та постанови КМУ від 22.01.1996 року №115 „Про затвердження Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках" автостоянка не є об'єктом нерухомого майна, оскільки утворюється за рахунок інших речей (огорожі, твердого покриття, освітлення, приміщень для обслуговування персоналу), які не є об'єктами нерухомого майна в розумінні ст. 181 ЦК України.

Таким чином, на приміщення, які призначені для обслуговування автостоянки, не може виникнути право власності як на самостійний об'єкт нерухомого майна, окрім випадку його будівництва з дотриманням відповідних норм і правил будівництва нерухомого майна.

За змістом положень ст. ст. 181, 182 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Стаття 376 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначає житловий будинок, будівлю, споруду, інше нерухоме майно самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Загальні підстави та порядок набуття права власності на нове майно, створене з додержанням вимог закону, передбачено ст. 331 цього Кодексу. Зокрема, установлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

З аналізу ст. 24 Закону України „Про планування і забудову територій" (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) вбачається, що для здійснення будівництва об'єкта містобудування необхідним є отримання дозволу виконавчого органу відповідної ради, який надається на підставі комплексного висновку щодо відповідності запропонованого будівництва містобудівній документації, державним будівельним нормам, місцевим правилам забудови. Разом із тим дозвіл на будівництво об'єкта містобудування не дає права на початок виконання будівельних робіт без одержання відповідного дозволу місцевої інспекції державного архітектурно-будівельного контролю.

Відповідно до ст. 19 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є, зокрема, акти прийому нерухомого майна до експлуатації.

Зазначеними нормами права та Законом України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не передбачено спеціального порядку реєстрації окремого об'єкту інфраструктури - автостоянки, а тому уповноважені органи повинні керуватися загальними нормами права.

Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 (чинним на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що реєстрації підлягають права власності тільки на об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку, за наявності матеріалів технічної інвентаризації. При цьому зазначено, що не підлягають реєстрації тимчасові споруди, а також споруди, не пов'язані фундаментом із землею. Тобто реєстрації підлягали саме капітальні споруди, на які може бути видано окреме свідоцтво про право власності.

В матеріалах справи відсутні дані про прийняття виконкомом Чернігівської міськради рішення про дозвіл на будівництво приміщення охорони по АДРЕСА_1, а також дані про погодження проектно-кошторисної документації забудови земельної ділянки за цією адресою та про введення в експлуатацію приміщення охорони за вказаною адресою, як окремого об'єкта нерухомого майна.

Враховуючи, що приміщення для охорони на автостоянці збудовано за відсутності дозвільної документації та відповідної згоди Чернігівської міської ради на його розміщення як окремого об'єкта нерухомого майна, оскільки усі рішення та дозволи виконкому Чернігівської міськради стосувалися тільки автомобільної стоянки, апеляційний суд приходить до висновку, що спірний об'єкт є самочинним будівництвом, його не може бути визнано капітальною спорудою, на яку видається окреме свідоцтво про право власності, а тому свідоцтво про право власності щодо цього об'єкта є недійсним.

З врахуванням викладеного, наявний в матеріалах справи висновок №ЧК-118 експертного будівельно-технічного дослідження від 12 квітня 2011 року, що платна автомобільна стоянка, яка знаходиться по АДРЕСА_1, являється об'єктом нерухомого майна, не може бути належним та допустими доказом у даній справі.

В аналогічних правовідносинах судова палата у господарських справах Верховного Суду України за наслідками перегляду судових рішень у зв'язку з неоднаковим застосуванням норм матеріального права у справі № 3-202гс15 від 03 червня 2015 року відмовила у задоволенні заяви про скасування постанови Вищого господарського суду України від 12 лютого 2015 року, якою залишено без змін постанову Київського апеляційного господарського суду від 18 листопада 2014 року про задоволення позову Чернігівської міської ради до виконавчого комітету Чернігівської міської ради, ФОП ОСОБА_10 про визнання недійсним рішення, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та договору купівлі-продажу. При цьому судовою палатою зазначено, що Правила зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року № 115, регламентують організацію та порядок надання послуг щодо зберігання транспортних засобів (зокрема п. 6 цих Правил встановлено певні вимоги до обладнання автостоянок) і не визначають правового статусу автостоянки, як майна.

Хоча зазначений висновок було викладено Верховним Судом України під час розгляду господарського спору, проте відповідно до ст.111-28 ГПК України він має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Щодо позбавлення ОСОБА_6 права власності, то Верховний Суд України при розгляді справи №6-92цс13, предметом якої був спір про вилучення земельної ділянки в особи, яка набула право власності на неї на підставі визнаного в подальшому незаконним рішення органу влади, 18 вересня 2013 року зробив правовий висновок, відповідно до якого особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Вирішуючи питання щодо дотримання справедливого балансу між інтересами суспільства та правами ОСОБА_6, апеляційний суд враховує, що згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Частиною 2 ст.328 ЦК України визначено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як встановлено апеляційним судом, оскільки ОСОБА_6 було здійснено самочинне будівництво, вона не могла набути права власності на спірне майно як на об'єкт нерухомого майна, а визнавши недійсним рішення про надання дозволу на оформлення права власності на будівлю і автостоянку та свідоцтво про право власності, суд не позбавив її права власності на приміщення для обслуговуючого персоналу та інші підсобні приміщення, які забезпечують діяльність автостоянки.

Крім того, згідно ст.68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Отримавши ж без достатніх правових підстав свідоцтво про право власності на об'єкт нерухомого майна, в силу ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України відповідач фактично без достатніх правових підстав набула право користування земельною ділянкою поза повноваженнями власника - територіальної громади.

З врахуванням викладеного, оскільки дії органу місцевого самоврядування були спрямовані на захист інтересів територіальної громади, незаконності рішення про оформлення права власності на майно, як об'єкт нерухомого майна за відсутності на те правових підстав, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.88 ЦПК України зі ОСОБА_6, виконавчого комітету Чернігівської міської ради на користь Чернігівської міської ради підлягає стягненню судовий збір по 243 грн. 60 коп. з кожного.

Керуючись ст. 303, 307, 309 ч.1 п.4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу Чернігівської міської ради задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 06 травня 2015 року скасувати.

Позовні вимоги Чернігівської міської ради задовольнити.

Визнати недійсним п.1.48 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 158 від 20 червня 2011 року „Про оформлення правовстановлювальних документів на об'єкти нерухомого майна" в частині дозволу ОСОБА_6 оформлення права власності на нерухоме майно на будівлю охорони літ.А-1, площею 15,8 кв.м, автомобільну стоянку площею 1263 кв.м по АДРЕСА_1 у зв'язку із будівництвом та введенням в експлуатацію.

Визнати недійсним свідоцтво на право власності на нерухоме майно від 29 червня 2011 року, видане виконавчим комітетом Чернігівської міської ради на будівлю охорони літ.А-1, площею 15,8 кв.м, автомобільну стоянку площею 1263 кв.м, ОСОБА_6 на підставі рішення Чернігівської міської ради від 20 червня 2011 року за №158.

Стягнути зі ОСОБА_6, виконавчого комітету Чернігівської міської ради на користь Чернігівської міської ради по 243 грн. 60 коп. судового збору з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: