Справа № 535/396/15-ц
Провадження № 2/535/181/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2015 року Котелевський районний суд Полтавської області: у складі головуючого-судді Мальцева С.О., з секретарем судового засідання Білик Н.О., за участі відповідача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Котельва цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житла,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить усунути перешкоди в користування житловим будинком за адресою: смт. Котельва, вул. Будьонного, 55, шляхом виселення ОСОБА_1І без надання іншого житла та стягнути судові витрати.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, такі обставини щодо суті спору:

Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 12 грудня 2014 року його позов до ОСОБА_4, Котелевської селищної ради Полтавської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Котелевська державна нотаріальна контора Полтавської області, ОСОБА_1, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок задоволено повністю.

Визнано за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на житлові будинки з господарськими будівлями, що складаються з житлового будинку «А-1», загальною площею 92, 8 кв. м., в тому числі житлової площі - 59, 3 кв. м. та житлового будинку «Г-1» загальною площею 49,0 кв. м., в тому числі житлової площі - 16, 2 кв. м., а також господарських будівель: літня кухня «Б», навіс «б1», погріб вхідний «В», гараж «Д», навіс «д», навіс «д1», вбиральня «Е», погріб вхідний «Ж», сарай «З», сарай «К», навіс «к», навіс «к1», сарай «Л», вбиральня «М», колодязь №1, водопровід №3, огорожа №4, ворота огорожі №5, що знаходяться за адресою: вул. Будьонного, 55, смт. Котельва, Полтавської області, і до дня смерті належали ОСОБА_5, яка померла 24.11.2007 року.

Зазначив, що відповідач у даному житловому будинку проживає без будь-яких законних підстав та не має ніякого відношення до вказаного житлового будинку, а також чинить йому перешкоди у користуванні його власністю, на неодноразові вимоги звільнити житлове приміщення та висилитися добровільно відмовляється.

Вказав, що його представник письмово звертався до відповідача з проханням добровільного виселення в місячній термін із спірного житлового будинку та він сам особисто також повідомляв останній про звільнення будинку до 09.05.2015 року, однак вказана вимога ОСОБА_1, залишена без виконання.

У судовому засідання позивач ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позовну заяву задовольнити.

Аргументуючи свою позицію безпосередньо у судовому засіданні ОСОБА_3 пояснив, що відповідач не дає йому доступу до житла, змінила замки, проте ключ від цього замка у нього є, також вона постійно скандалить з ним. За будинком він не доглядає та комунальні послуги не сплачує. На теперішній час проживає у смт. Котельва за іншою адресою. Акцентував увагу на те, що територія біля будинку не охайна є сміття природнього характеру, який пов'язаний з городом. Повідомив, що відповідач вселилася у спірний будинок, який на той час був будинком його батьків, у 1984 році разом з ним, як сімя, після того, як вони одружилися, проти їх вселення батьки не заперечували.

Водночас, аргументуючи свою позицію письмово пояснив, що відповідач дійсно вселилася з ним до будинку батьків, як член його сімї, проте правами члена сімї користувалася вона до моменту розлучення з ним, тобто: до 2002 року. Також при розподілі майна подружжя відповідач побажала стягнути грошову компенсацію за ? частину житлового будинку за адресою: смт. Котельва, вул. Будьонного, 32, а тому повинна була відразу виселитися та придбати собі житло. Вважає, що став власником майна з часу відкриття спадщини на будинок. Уточнив, те що фактично відповідач чинить перешкоди йому саме своїм проживанням в даному будинку, в тому числі були випадки нанесення тілесних ушкоджень йому з боку відповідача. Додав, що відповідач неналежно користується майном, так як частина кімнат зайнята її майном та він в повній мірі не може розпоряджатися своїм майном.

Щодо представника позивача адвоката ОСОБА_6, то під час розгляду справи ним не було посвідчено повноваження у повному обсязі в розумінні положень, передбачених ст. 42 ЦПК України. Разом з цим, позивач не наполягав на його участі у судовому засіданні та просив проводити розгляд справи за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги не визнала повністю, просила у задоволені позову відмовити та аргументуючи свою позицію безпосередньо у судовому засіданні пояснила, що вона вселилася у спірний будинок у 1984 році разом з позивачем, який на той час був її чоловіком. Власником будинку спочатку був батько позивача, а після його смерті стала мати. Батьки позивача надали їм згоду на вселення та вони разом з ними здійснювали побут. У 2002 році вони з позивачем розлучилися та позивач фактично проживав у будинку до 2004 року. Мати позивача не заперечувала, щоб вона залишилася та проживала у будинку далі. Конфлікти з позивачем у неї виникають з різних підстав, проте вона йому не перешкоджає користуватися даним будинком. Зазначила, що сплатила комунальні борги, які утворилися за утримання будинку та зробила ремонт будинку, в тому числі вставила пластикові вікна.

На даний час іншого житла де б вона могла жити у неї не має.

Аргументуючи свою позицію у письмових запереченнях на позовну заяву ОСОБА_1 зазначила, що зареєстрована у будинку за адресою: смт. Котельва, вул. Будьонного, 55 з 04 квітня 1984 року. Вселилася у даний будинок, як член сімї позивача, зі згоди батьків позивача та несе постійні витрати на утримання будинку. Доказів факту вчинення перешкод у користуванні будинком позивачем не надано. Вважає, що позивач не проживає у будинку, так як має у своїй власності інший будинок. Акцентувала увагу на тому, що питання щодо виселення без надання іншого житла регулюється ст. 116 ЖК України та позивач не вказує жодної правової підстави для її виселення з житлового будинку.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_2 проти позивних вимог ОСОБА_3 заперечував, просив у задоволенні позову відмовити, підтримав позицію відповідача у повному обсязі, так як нею аргументовано безпосередньо у судовому засіданні так і викладено у письмових запереченнях на позовною заяву, при цьому додав, що позивач не обґрунтував та не навів доводів щодо перешкоджання йому з боку відповідача у користуванні належної йому власністю, у звязку з чим відповідача можливо було б виселяти без надання іншого житла.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8, кожен окремо показав суду, що вони є сусідами сторін по справі, памятають їх, коли ті після одруження вселилися у будинок батька позивача ОСОБА_9, приблизно у 1984 або 1986 роках. Спочатку сторони жили у добрих стосунках, а потім останні погіршилися після їх розлучення. Показали, що відповідач жила там у весь час після вселення і живе там до теперішнього часу. Бачили, що позивач приходить до відповідача за вказаною адресою, у тому числі заходить у двір, гараж та у коридор будинку. Будь-яких перешкод, які б чинила відповідач щодо не допуску позивача у будинок не бачили.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показав суду, що він є рідним сином сторін по справі, жив разом з батьками у спірному будинку, на цей час там не проживає. Стосунки з батьками у нього нормальні. Мати відповідач по справі живе там весь час, як він себе памятає, у тому числі коли були живі дід та баба, батьки позивача у справі, все було добре, ніхто не заперечував проти її проживання там. Батько живе у іншому будинку з новою сімєю. Після розлучення батьків, мати сплатила всі борги, які утворилися за цим будинком, а також зробила ремонт та вставила вікна. У будинку все працює, світ та газ робить. Вказав, що він коли міняв замок у вхідних дверях цього будинку всім роздав ключі, у тому числі і батькові.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, допитавши свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, встановивши обставини і визначені до них правовідносини, приходить до такого.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Частиною 4 ст.9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.

Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 цього Кодексу.

Власник майна, як зазначено у ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно правової позиції, викладеної Верховним Судом України у справі № 6-115 цс-13 від 13.11.2013 р., яка є обов'язковою для всіх судів України у застосуванні одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, де висловлено, що кожен має право на житло.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла.

Судом має надаватись адекватне обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та надаватись оцінка виселення в контексті пропорційності застосування такого закону.

Разом з тим, у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Сase of Кryvitska and Кryvitskyy v. Ukraine), яке набуло статусу остаточного 02 березня 2011 року Європейським судом з прав людини визнано порушенням п. 8 Конвенції факт визнання за позовом держави національним судом недійним договору найму житла та виселення наймачів житла, які добросовісно уклали договір найму та вважались законними наймачами протягом значного часу, сплачуючи витрати на утримання, ремонт майна та інші обов'язкові платежі, оскільки не був встановлений баланс між інтересами родини наймачів та фінансовими інтересами власника житла в особі держави в одержанні максимального доходу від продажу об'єкта нерухомості.

При цьому суд в цьому та інших своїх рішеннях неодноразово констатував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві, оскільки це насамперед місце, де особа є «вдома».

Розглядом справи встановлено, що обставини стовно належності на праві власності будинку за адресою: Полтавська область, смт. Котельва, вул. Будьонного, 55 позивачу ОСОБА_3 та вселення до цього будинку у 1984 році відповідача ОСОБА_1, як члена сімї позивача сторонами визнаються, а тому не підлягає доказуванню в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України (а. с. 4-5).

Отже, ОСОБА_1 поселилась та набула права користування у будинку за адресою: Полтавська область, смт. Котельва, вул. Будьонного, 55 із дозволу та згодою колишніх власників будинку, батьків позивача: ОСОБА_5 та ОСОБА_9, із додержанням вимог закону та на таких же підставах, як член сімї, де зареєструвалася та проживає по теперішній час (а.с. 19-20, 40-52).

Будь-яких даних про наявність у власності відповідачки, в тому числі на праві користуванні, інших житлових приміщень суду не надано та у судовому засіданні таких не встановлено.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 383, 405 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Положеннями частини 1 ст.156 ЖК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Змістом положень ст. 157 ЖК України передбачено права власника на виселення членів сім'ї власника квартири у судовому порядку без надання іншого житла у випадках, передбачених ст.116 цього кодексу.

Із роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року вбачається, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Проте з цих підстав позов ОСОБА_3 не заявлявся.

У даному випадку встановлено, що позивачем заявлені позовні вимоги на підставі статей 317, 391 ЦК України про усунення перешкод у користуванні власністю, саме шляхом виселення відповідача з належного йому будинку без надання іншого житла.

Тобто, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

Однак, позивач не надав суду доказів у розумінні положень, передбачених ст.116 ЖК України.

Матеріали справи свідчать, що сторони розірвали шлюб 20.05.2002 року.

У письмових поясненнях, як на додаткове аргументування своєї позиції ОСОБА_3, зокрема зазначив, що відповідач правами члена сімї користувалася до моменту розлучення з ним; при розподілі майна подружжя відповідач побажала стягнути грошову компенсацію за ? частину житлового будинку за адресою: смт. Котельва, вул. Будьонного, 32, а тому повинна була відразу виселитися та придбати собі житло, а він став власником майна з часу відкриття спадщини на будинок.

Наведене не заслуговує на увагу, виходячи з наступного.

Частиною 4 ст. 156 ЖК України передбачено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

При цьому, чинним законодавством не передбачено правових положень щодо регулювання моменту набуття права власності на будинок із моментом розлучення членів сімї , які припинили сімейні відносини та були вселені у будинок до розірвання шлюбу.

Зазначене також не суперечить правовій позиції, викладеної Верховним Судом України у справі № 6-158 цс14 від 05.11.2014 р., оскільки зокрема у постанові вказано, що судам слід враховувати, що право на користування жилим приміщенням членів сімї власника будинку і наймачів регулюється різними нормами, тобто: права і обовязки членів сімї власника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК УРСР.

Стосовно доводів позивача про розподіл майна подружжя, грошової компенсації, то вони не стосуються предмету розгляду даної справи, оскільки розгляд справи повязаний з фактичними обставинами щодо усунення перешкод у користуванні власності шляхом виселення без надання іншого житла, а не з розподілом майна подружжя.

Щодо посилань ОСОБА_3 про перешкоджання йому в користуванні будинком шляхом нанесення відповідачем йому тілесних ушкоджень, то вони спростовується змістом, наданою ним же, копією відповіді начальника Котелевського районного відділу УМВС України в Полтавській області за № 4693 від 19.06.2015 року.

У даній відповіді зазначено, що в період часу з 01.01.2014 року по теперішній час (19 червня 2015 року) ОСОБА_3 звертався до вказаного райвідділу міліції 06.04.2014 року, в звязку з тим, що його син ОСОБА_10 вчинив відносно нього сімейну сварку. Інших звернень за вказаний період від позивача до райвідділу міліції не надходило.

Доказів того, що відповідач своєю поведінкою створює перешкоди, чим заважає нормальному здійсненню позивачем права власності, суду не надано.

Твердження позивача з приводу того, що відповідач чинить перешкоди йому саме своїм проживанням в даному будинку носить констатуючий характер, а не причино наслідковий, а тому не може бути підставою для виселення інших осіб, які там правомірно проживають.

Фактів чинення перешкод у користуванні будинком позивачу з боку відповідача не підтвердили і допитані у судовому засіданні свідки: ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_10

Натомість судовим розглядом справи встановлено, що відповідач виконує обовязки щодо утримання будинку позивача, а саме: сплатила борг за комунальні послуги та оплачує такі на цей час, а також здійснила ремонт у будинку та вставила пластикові вікна.

За цих обставин, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 щодо усунення перешкод у користуванні власністю та виселення ОСОБА_1 без надання іншого житла не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись у відповідності до ст. 116, 156, 157, 160 ЖК України, ст. 15, 16, ст. 316, 317, 391 ЦК України, ст. 118-120, 122, 216 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житла відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, мають право на його оскарження протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: С.О. Мальцев