АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2015 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Кирилюк Г.М.

ПанченкаМ.М.

за участю секретаря Бабака М.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області Венгель Юлії Юріївни, заінтересована особа - публічне акціонерне товариство «Кредит Європа Банк», за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року, -

ус т а н о в и в :

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду зі скаргою надії державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Київській області Венгель Ю.Ю.

Вимоги за скаргою обґрунтовані тим, що постановою державного виконавця від 15 жовтня 2014 року відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Кредит Європа Банк» заборгованості за кредитним договором у сумі 5 354 478,65 грн., витрат по оплаті третейського збору у розмірі 25 500,00 грн. та судового збору у розмірі 243,60 грн. 24 жовтня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження. Заявник вказує, що при накладенні арешту на все майно боржника, державний виконавець не врахував договору іпотеки від 12 червня 2008 року, укладеного між ПАТ «Кредит Європа Банк» та

ОСОБА_2, предметом якого є земельна ділянка та об`єкт незавершеного будівництва. Вказаним договором забезпечується повне виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту. Посилаючись на те, що накладення арешту на все майно боржника, порушує його права, просить визнати такі дії державного виконавця неправомірними, скасувати постанову від 24 жовтня 2014 року та зобов'язати державного виконавця зняти арешт з майна ОСОБА_2

____________________________________________

Справа № 755/2780/15-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/6561/15-ц

Головуючий у суді першої інстанції: Катющенко В.П.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року вказану скаргу залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування ухвали суду у зв'язку з тим, що вона суперечить вимогам процесуального законута про постановлення нової про задоволення скарги, визнання дій державного виконавця щодо накладення арешту на майно ОСОБА_2 неправомірними, скасування постанови від 24 жовтня 2014 року про накладення арешту на майно та оголошення заборони на його відчуження, а також зобов'язання державного виконавця зняти арешт з майна боржника.

Апелянт, зокрема, посилається на ту обставину, що судом не було взято до уваги доказів, які свідчать про незаконність оскаржуваної постанови державного виконавця та прийняття її з порушенням чинного законодавства. Зокрема, суд не врахував, що арешт накладено на майно ОСОБА_2, яке перебуває в іпотеці за договором з ПАТ «Кредит Європа Банк».

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 подану апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник ПАТ «Кредит Європа Банк» - ЄвченкоВ.Є. у задоволенні апеляційної скарги просила відмовити, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року залишити без змін.

Державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Київській області Венгель Ю.Ю. у судове засідання не прибула, подала до суду письмові заперечення на апеляційну скаргу, які погоджені в.о. начальника відділу Ахмад Н.І., в яких просила залишити без задоволення вимоги скарги ОСОБА_2 та проводити розгляд справи у її відсутність.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Під час розгляду справи за зазначеною скаргою судом встановлені наступні обставини.

17 липня 2014 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 755/13941/14-ц про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_10 на користь ПАТ «Кредит Європа Банк» заборгованості за кредитним договором на загальну суму 5 354 478,65 грн., витрат по оплаті третейського збору у розмірі 25 500,00 грн. та судового збору у розмірі 243,60 грн. (а.с. 21-22).

За заявою ПАТ «Кредит Європа Банк» від 6 жовтня 2014 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Київській обл. Венгель Ю.Ю. 15 жовтня 2014 року відкрито виконавче провадження № 45105106 по примусовому виконанню зазначеного виконавчого документа, у якому боржником виступає ОСОБА_2 (а.с. 18-20).

Постановою державного виконавця від 24 жовтня 2014 року накладено арешт на майно ОСОБА_2 в межах суми стягнення - 5 380 222,25 грн., а також заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить боржнику, лише в межах вказаної суми боргу (а.с. 16-17).

Залишаючи скаргу ОСОБА_2 без задоволення, суд виходив з того, що державний виконавець мав всі обґрунтовані законом підстави для примусового виконання рішення суду шляхом накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження в межах суми боргу, а скаржником не надано жодного належного та допустимого доказу щодо незаконності оскаржуваної постанови.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є обґрунтованим та відповідає фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» у постанові про відкриття виконавчого провадження державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

У постанові про відкриття виконавчого провадження від 15 жовтня 2014 року зазначено, що боржнику надано строк для самостійного виконання рішення протягом семи днів з дня винесення постанови, про що необхідно надати документальне підтвердження до відділу. Також вказано, що у разі невиконанні рішення у вказаний строк його буде виконано в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов`язаних з проведенням виконавчих дій.

У матеріалах виконавчого провадження відсутні відповідні докази добровільного виконання ОСОБА_2 рішення у зазначений строк.

Частиною 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Згідно з п. 6 ч. 3 ст. 11 та ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення та може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Відповідно до п. 4.1.8. Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року № 512/5, розпочинаючи виконання рішення про стягнення коштів, державний виконавець зобов'язаний винести постанову відповідно до частини другої статті 57 Закону.

З викладеного вбачається, що дії державного виконавця щодо накладення арешту на все майно, яке належить боржнику, та оголошення заборони його відчуження відповідають вимогам закону, оскільки у постанові зазначено, що як арешт, так і заборона відчуження майна застосовуються лише в межах суми боргу - 5 380 222,25 грн.

Таким чином, враховуючи те, що постанова державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Київській обл.

Венгель Ю.Ю. від 24 жовтня 2014 року винесена з дотриманням вимог чинного законодавства та спрямована на збереження майна боржника з метою належного виконання рішення суду, а заявником, в порушення передбаченого статтею 60 ЦПК України обов'язку, не надано жодного належного та допустимого доказу в розумінні ст.ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження своїх вимог, висновок суду першої інстанції про необхідність залишення скарги ОСОБА_2 без задоволення є законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з ним.

Доводи апеляційної скарги про незаконність постанови державного виконавця, оскільки арешт накладено на майно, яке перебуває в іпотеці за договором з ПАТ «Кредит Європа Банк», є необґрунтованими та не беруться до уваги апеляційним судом з огляду на таке.

Договором іпотеки № 00015-МL-2 від 12 червня 2008 року, укладеним між ПАТ «Кредит Європа Банк» та ОСОБА_2, забезпечується повне виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 00015-МL-2 від 12 червня 2008 року (а.с. 69-76).

Відповідно до умов вказаного договору в іпотеку ПАТ «Кредит Європа Банк» передаються земельні ділянки та об'єкт незавершеного будівництва, які належать ОСОБА_2

Згідно з ч. 1 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Зважаючи на те, що застава нерухомого майна, яке залишається у володінні заставодавця або третьої особи, є іпотекою, а заставодержатель, відповідно, є іпотекодержателем, беручи до уваги ту обставину, що стягувачем у зазначеному виконавчому провадженні виступає ПАТ «Кредит Європа Банк», дії державного виконавця щодо накладення арешту на іпотечне майно відповідають вимогам закону.

Посилання апелянта на незаконність накладення арешту та застосування заборони відчуження щодо всього майна ОСОБА_2 є юридично не значимими, оскільки в оскаржуваній постанові зазначається, що вказані виконавчі дії застосовуються лише в межах конкретно визначеної у виконавчому документі суми стягнення.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення скарги, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваної ухвали, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті справи.

Постановлена судом ухвала відповідає вимогам процесуального закону і не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі, а тому остання має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 2 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 312, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.М. Вербова

Судді: Г.М. Кирилюк

М.М.Панченко