АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Буленка О.О.

суддів: Бондаревської С.М., Дорош А.І.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 15 квітня 2015 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю " ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

В С Т А Н О В И Л А :

Публічне акціонерне товариство « ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду із позовом , в якому прохає звернути стягнення на предмет іпотеки . В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказав на те, що 18 жовтня 2005 року між АКБ « Райффайзен банк Україна» / правонаступником якого є ПАТ « ОТП Банк»/ та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 18900 доларів США строком до 31 липня 2018 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачем укладено договір іпотеки від 18.10.2005 року, відповідно до якого останній надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру № 51 по вул. Павлова в будинку № 8 в м. Кременчук Полтавської області , яка належить їй на праві власності. Оскільки ОСОБА_2 не виконав кредитні зобовязання, ТОВ « ОТП Факторинг» набуло до нього право вимоги, яке перейшло до позивача шляхом купівлі продажу кредитного портфелю

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 15 квітня 2015 року позовні вимоги " ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки - задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ML-0AM/1103/2005 від 18.10.2005 року, укладеним між Акціонерним комерційним банком «Райффайзен банк Україна» та ОСОБА_2 в розмірі 65314,60 доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № PCL-0АМ/1072/2005 від 18.10.2015 року, укладеним між Акціонерним комерційним банком «Райффайзен банк Україна» та ОСОБА_2, а саме: двокімнатну квартиру № 51, загальною площею 44,4 кв. м., що знаходиться за адресою: Полтавська область, м. Кременчук, вул.. Павлова ,8 яка належить на праві власності ОСОБА_2.

Зазначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки провести шляхом реалізації предмета іпотеки через прилюдні торги в порядку виконавчого провадження органом Державної виконавчої служби за місцем знаходження предмета іпотеки та за початковою ціною предмета іпотеки, визначеною суб'єктом оціночної діяльності, призначеного в порядку встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Зупинено виконання рішення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ " ОТП Факторинг Україна" судові витрати в розмірі 243 грн. 60 коп.

З вказаним рішенням не погодився відповідач та подав на нього апеляційну скаргу, вказуючи на порушення місцевим судом при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування апеляційної скарги вказав, що судом не було враховано, що, фактично з нього стягнуто борг за кредитним договором в подвійному розмір, оскільки раніше за судовим рішенням з нього вже було стягнуто розмір заборгованості по кредитному договору. Крім того апелянтом вказано, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що позивачем в позасудовому порядку було звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом виконавчого напису нотаріуса, який на даний час оспорюється в судовому порядку.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно п.3 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення суду першої інстанції.

Так, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції врахував обґрунтованість позовних вимог, доведення факту порушення зобов'язань за кредитним договором, наявності значної заборгованості у відповідача перед позивачем, невиконання відповідачем рішення суду про стягнення з нього заборгованості, в звязку з чим дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту порушених прав у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки відповідає вимогам закону.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.10.2005 року між АКБ «Райффайзен банк Україна» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», ) та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № ML-0AM/1103/2005, відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти в розмірі 18900 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11 % річних з кінцевим терміном повернення 18.10.2015 року.

Пунктом 1.5.1 кредитного договору визначено, що погашення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця в розмірі та строки, визначені у графіку повернення кредиту та сплати процентів, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахунком.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між АКБ «Райффайзен банк Україна» та ОСОБА_2укладено договір іпотеки № PCL-0АМ/1072/2005 від 18.10.2005 року, предметом якого є квартира № 51 по вул. Павлова в будинку № 8 в м. Кременчук Полтавської області.

Згідно п.п. 6.1, 6.2 договору іпотеки, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель може задовольнити такі вимоги: всі боргові зобов'язання, не сплачені іпотекодавцем, в тому числі по овердрафту і вимоги стосовно повного відшкодування всіх збитків, завданих іпотекодавцем його зобов'язань за цим договором, а також всіх фактичних витрат, понесених іпотекодержателем у зв'язку з реалізацією його прав за цим договором.

Іпотекодержатель має право задовольнити із вартості предмета іпотеки всі фактичні витрати негайно після виникнення будь-якої із таких обставин: несплати іпотекодавцем іпотекодержателю будь-якої суми у тому розмірі, у тій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено у кредитному договорі; порушення іпотекодавцем будь-якого із його зобов'язань за ст. 5 цього договору; інших обставин, передбачених чинним законодавством України, кредитним договором та цим договором.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 17.05.2011 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML-0AM/1103/2005 від 18.10.2005 року в сумі 121395,01 грн. / а.с.15-16/

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 26.09.2011 року було змінено вказане рішення. Зменшено розмір стягнутих солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором до 111873,45 грн./ а.с. 30-31/.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, в свою чергу, відповідачем не заперечувався факт невиконання вищевказаного рішення суду апеляційної інстанції.

Так, згідно позовних вимог позивача, станом на 01.01.2015 року розмір заборгованості ОСОБА_2 становить 63314,60 доларів США та складається:

- заборгованість по тілу кредиту - 13658,54 доларів США;

- заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 387,61 доларів США;

- заборгованість по пені - 51268,45 доларів США.

Однак, колегія суддів не може погодитись з розрахунком розміру заборгованості наданого позивачем, та яка була прийнята судом першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6 - 116 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У абз. 1, 2 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу, що оскільки ухвалене судове рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором в звязку з чим нарахування відсотків за користування кредитом, неустойки поза строком дії кредитного договору законом не передбачено.

В свою чергу, суд першої інстанції взявши до уваги, розмір заборгованості з урахуванням суми пені, яка була нарахована після постановлень рішень про стягнення заборгованості за кредитним договором, не звернув увагу на те, що мало місце дострокове стягнення всієї суми кредитної заборгованості, а відтак, строк договору закінчився, а між сторонами існують лише зобовязальні правовідносини.

Враховуючи, положення ст 303 ЦПК України щодо меж розгляду справи апеляційним судом, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивач наділений правом вимоги про стягнення з відповідача сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Однак, вказані вимоги не були заявлені ні в суді першої інстанції, ні під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, тому колегія суддів позбавлена можливості вирішити вказане питання.

Встановивши вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про зміну рішення суду першої інстанції в частині визначення суми заборгованості відповідача за спірним кредитним договором.

В свою чергу, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта в частині щодо стягнення з нього подвійного розміру заборгованості шляхом одночасного задоволення вимог позивача про стягнення розміру заборгованості в грошовому еквівалента та звернення стягнення на предмет іпотеки, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Верховний Суд України в постанові від 04 вересня 2013 року №73цс13 висловив свою правову позицію про те, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно.

Отже, позов про стягнення заборгованості за кредитним договором, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, може бути пред'явлений і при наявності рішення суду про стягнення суми такої заборгованості, що надасть кредитору можливості отримати суму заборгованості шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про звернення стягнення на предмет іпотеки, з посиланням суду на зупинення виконання рішення на час дії Закону України « Про мароторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Також, колегія суддів вважає такими, що не підлягають до задоволення доводи апелянта щодо не врахування судом першої інстанції, що позивачем в позасудовому порядку було звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом виконавчого напису нотаріуса, який на даний час оспорюється в судовому порядку, виходячи з наступного.

На думку колегії суддів, сам по собі факт наявності виконавчого провадження на підставі виконавчого напису нотаріуса не є причиною для відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості (або звернення стягнення на предмет іпотеки). Такою підставою може бути тільки постанова про закінчення виконавчого провадження у звязку з фактичним виконанням виконавчого документа;

Крім того, ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 19 травня 2015 року залишено без змін рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 березня 2015 року, яким Визнано виконавчий напис вчинений 21 грудня 2009 року нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про звернення стягнення на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1, таким, що не підлягає виконанню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, 314, 316 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 15 квітня 2015 року в частині визначення суми заборгованості відповідача за спірним кредитним договором змінити.

На заміну записати, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ML-0AM/1103/2005 від 18.10.2005 року, укладеним між Акціонерним комерційним банком «Райффайзен банк Україна» та ОСОБА_2 в розмірі 111873 грн. 45 коп, яка була встановлено рішенням колегії суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області від 26.09.2011 року, звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № PCL-0АМ/1072/2005 від 18.10.2015 року, укладеним між Акціонерним комерційним банком «Райффайзен банк Україна» та ОСОБА_2, а саме на двокімнатну квартиру № 51, загальною площею 44,4 кв. м., що знаходиться за адресою: Полтавська область, м. Кременчук, вул.. Павлова ,8 яка належить на праві власності ОСОБА_2.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя: ____________ О.О.Буленко

Судді: ____________ С.М.ОСОБА_5Дорош