УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, зобов'язання звільнити самовільно зайняті земельні ділянки, відновити межі земельних ділянок та стягнення моральної шкоди; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Вишгородської міської ради Київської області про визнання недійсним рішення, визнання недійсним та скасування державних актів на право власності на земельні ділянки та стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 21 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 у м. Вишгороді Київської області, який розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га, та суміжної земельної ділянки площею 0,657 га. Відповідач є власником земельної ділянки, яка межує із її земельними ділянками. Позивачка зазначає, що відповідач знищив межові знаки, перемістив межу земельної ділянки вглиб належних їй земельних ділянок і збудував капітальний паркан. Унаслідок цих незаконних дій відповідача захоплено частину її земельної ділянки. З огляду на викладене, з урахуванням доповнених позовних вимог, ОСОБА_3 просила задовольнити її позов, усунути їй перешкоди у користуванні правом власності, зобов'язати ОСОБА_4 відновити межу між земельними ділянками згідно із даними земельно-кадастрової документації, звільнити самовільно зайняті земельні ділянки, а також стягнути з ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 10000 грн.

ОСОБА_4 звернувся до суді із зустрічним позовом до ОСОБА_3, Вишгородської міської ради Київської області про визнання недійсним рішення Вишгородської міської ради Київської області від 26 жовтня 2012 року, визнати недійсним і скасувати державні акти на право приватної власності на земельну ділянку від 05 грудня 2012 року, а також стягнути із ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 10000 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 29 жовтня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково: зобов'язано ОСОБА_4 звільнити самовільно зайняті земельні ділянки, що на праві власності належать ОСОБА_3 шляхом демонтажу паркану із металевої сітки та металевих стовпів довжиною 15 м від АДРЕСА_1 у м. Вишгороді Київської області; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 229,40 грн у рахунок сплачених судових витрат; в решті позову відмовлено; у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 21 січня 2015 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 жовтня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3; зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково: визнано недійсним рішення Вишгородської міської ради Київської області від 26 жовтня 2012 року, визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 05 грудня 2012 року серії НОМЕР_1 та державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 05 грудня 2012 року серії НОМЕР_1; в іншій частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено; вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишивши в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга заявника підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 та часткове задоволення зустрічного позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 набула права власності на земельні ділянки з порушенням порядку передбаченого законодавством, з порушенням порядку затвердження землевпорядної документації, встановленого статтею 186 ЗК України та з недотриманням вимог статті 198 ЗК України. У зв'язку з визнанням недійсним рішення органу місцевого самоврядування підлягають визнанню недійсними і видані на підставі цього рішення державні акти на право власності на земельні ділянки.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до пункту 2 частини першої статті 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Вказаним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає в повному обсязі.

Установлено, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 20 березня 2012 року ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_1 що розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га, та суміжної земельної ділянки площею 0,657 га.

На підставі рішення Вишгородської міської ради Київської області від 26 жовтня 2012 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право ОСОБА_3 на земельні ділянки.

05 грудня 2012 року ОСОБА_3 отримала два державні акти на право власності на земельну ділянку, згідно з якими вона є власником земельної ділянки площею 0,1000 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та земельної ділянки площею 0,0657 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: Київська область, АДРЕСА_1

На підставі договору дарування від 28 травня 2010 року та договору купівлі-продажу від 28 травня 2010 року ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,1387 га, що розташована за адресою: Київська область, АДРЕСА_2.

26 квітня 2011 року ОСОБА_4 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1387 га.

Положеннями статей 116, 118 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності або права користування земельними ділянками на підставі рішень органів місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України (правова позиція Верховного Суду України згідно з постановою № 6-93цс13).

Відповідно до пункту г) частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Визнаючи недійсним рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого ОСОБА_3 передано у власність земельні ділянки, суд апеляційної інстанції не зазначив, в чому полягає порушення прав ОСОБА_4 щодо непогодження з ним меж земельної ділянки, не звернув уваги на пояснення ОСОБА_4, що при видачі йому державного акта на право власності на земельну ділянку від 23 листопада 2011 року були встановлені в натурі межі його земельної ділянки, а у висновку судової земельно-технічної експертизи від 13 вересня 2014 року зазначено лише про зменшення земельної ділянки ОСОБА_3

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка, крім того, межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.

Відповідно до п. 2.3 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43 (далі - Інструкція), яка була чинною на час видачі спірних державних актів, межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами.

Згідно з п. 2.4 Інструкції перенесення в натуру (на місцевість) або відновлення всіх поворотних точок меж земельної ділянки здійснюється геодезичними методами з прив'язкою не менше двох характерних закріплених поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі та до твердих точок на місцевості. Здійснюється кадастрова зйомка земельної ділянки з наступним вирахуванням координат поворотних точок меж (у державній або умовній системі координат) і площі земельної ділянки. За результатами виконаних робіт складається кадастровий план земельної ділянки.

Положеннями статті 198 ЗК України передбачено, що кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: а) геодезичне встановлення меж земельної ділянки; б) погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; в) відновлення меж земельної ділянки на місцевості; г) встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; ґ) виготовлення кадастрового плану.

Таким чином, погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов'язкових технічних помилок. Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі громадянам безоплатно земельних ділянок на праві приватної власності. Виконання усіх підготовчих робіт з виготовлення державного акта на право власності на земельну ділянку передбачає як перевірку того, чи є земельна ділянка вільною, чи не належить вона іншому власнику чи користувачеві та чи не накладаються межі вказаної земельної ділянки на суміжні земельні ділянки.

Крім того, згідно зі статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У силу статей 321, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, а припинення права власності можливе лише з підстав, передбачених статтею 346 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції не встановив, які права ОСОБА_4 порушено внаслідок неузгодження меж спірних земельних ділянок та передачі їх у власність ОСОБА_3, не встановлено схеми накладення земельних ділянок та точних розмірів і координат накладення цих земельних ділянок.

Крім того, визнаючи недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки від 05 грудня 2012 року в повному обсязі, апеляційний суд навів мотиви їх скасування пославшись лише на відсутність погодження зовнішніх меж земельної ділянки. Проте суд не звернув уваги, що накладення меж земельних ділянок не може бути підставою для скасування державних актів повністю, оскільки вказане порушення стосується вимог з виконання землевпорядних робіт по передачі у приватну власність ОСОБА_3 спірних земельних ділянок. Разом з тим, правові підстави набуття ОСОБА_3 права власності на спірні земельні ділянки матеріалами справи не спростовані. У зв'язку з зазначеним, суду слід було вірно встановити, в якій саме частині державні акти не відповідають вимогам законодавства (цивільного чи земельного) та ухвалити законне рішення.

Оскільки порушення норм матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення спору і ці порушення допущені судом апеляційної інстанції при розгляді справи, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 338, 345 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 21 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська