Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 320/9243/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Притуло Л.В.
Провадження № 22-ц/778/3641/15 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» липня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

Подліянової Г.С.,

при секретарі: Мельнику З.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «ТАСкомбанк» про визнання частково недійсним іпотечного договору, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ПАТ «ТАСкомбанк» про визнання частково недійсним іпотечного договору.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 02 серпня 2007 року між ОСОБА_5 та АБ «ТАС-Бізнесбанк», правонаступником якого є ПАТ «ТАСкомбанк», було укладено кредитний договір. В якості забезпечення повернення кредиту 02 серпня 2007 року між банком та відповідачкою було укладено іпотечний договір №ЗФ (03)267-07, згідно умов якого ОСОБА_4 надала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 квітня 2012 року за ним визнано право власності в порядку спадкування після смерті його батька, ОСОБА_6, на 1/4 частину вказаної квартири.

Вважає, що укладення іпотечного договору 02 серпня 2007 року №ЗФ (03)267-07 порушує його права як власника 1/4 частини квартири, іпотечний договір він не підписував та згоди на його укладання та підписання не надавав.

На підставі зазначеного просив визнати недійсним іпотечний договір від 02 серпня 2007 року №ЗФ (03)267-07, укладений між АБ «ТАС-Бізнесбанк» правонаступником якого є ПАТ «ТАСкомбанк», та ОСОБА_4 в частині надання в іпотеку 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачів у рівних частках судові витрати.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення суду, яким позов задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору іпотеки, суд першої інстанції, виходив з того, що ОСОБА_3 став власником 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 квітня 2012 року, тобто більш як через чотири роки після укладення його матір'ю договору іпотеки нерухомого майна від 02 серпня 2007 року за реєстровим № 194. На час укладення оспорюваного правочину єдиним власником спірного будинку (предмета іпотеки) була ОСОБА_4, тому відсутні підстави для визнання частково недійсним договору іпотеки.

Проте з таким висновком суду не погоджується колегія суддів з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 02 серпня 2007 року між АБ «ТАС-Бізнесбанк», правонаступником якого є ПАТ «ТАСкомбанк» та відповідачкою було укладено іпотечний договір №ЗФ (03)267-07, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (а.с.7-10).

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 квітня 2012 року, яке набуло законної сили 20.04.2012 року, визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті батька (а.с.12).

З інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 29239173, вбачається, що 22 червня 2012 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на 1/4 частки квартири АДРЕСА_1, а за ОСОБА_4 - зареєстровано право власності на 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 (а.с.27-29).

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 квітня 2012 року, встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_6.

Таким чином, спадщина відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто до 1 січня 2004 року, тому до спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР у редакції від 18 липня 1963 року.

Відповідно до частини першої статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 549 ЦК УРСР спадщина вважається прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном.

Виходячи із вище зазначених норм законодавства, ОСОБА_3 як спадкоємець прийняв спадщину з моменту її відкриття - ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідно до рішення суду першої інстанції від 09 квітня 2012 року є власником 1/4 частки будинку.

Згідно з ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою.

Відповідно до ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

За нормами ч. 3 ст. 5 Закону України "Про іпотеку" частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі й реєстрації права власності на неї як окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом.

Статтею 578 ЦК України та ч. 2 ст. 6 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною /сторонами/ вимог, які встановлені частиною 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що на момент укладення договору іпотеки 02 серпня 2007 року між АБ «ТАС-Бізнесбанк», правонаступником якого є ПАТ «ТАСкомбанк» та ОСОБА_4, квартира АДРЕСА_1, є спільною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а тому не могла передаватись в іпотеку без згоди іншого власника, вказаний правочин не можна визнати таким, що відповідає вимогам ст.203 ЦК України, а тому на підставі ст.215 ЦК України він підлягає визнанню частково недійсним як такий, що порушує майнові права ОСОБА_3

Отже, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, залишив поза увагою той факт, що квартира АДРЕСА_1, є спільною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а тому не могла передаватись в іпотеку без згоди іншого власника, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання частково недійсним іпотечного договору.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року по цивільній справі №6-96 цс13.

Зазначаючи в рішенні, що обставини, встановлені рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 жовтня 2013 року по справі № 320/4264/13ц за позовом Публічного акціонерного товариства «ТАСкомбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 не потребують доказуванню, суд першої інстанції не вказав, які саме обставини не підлягають доказуванню та не звернув увагу на те, що не потребують доказуванню обставини, встановлені рішенням суду, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду, однак обставини укладання договору іпотеки нерухомого майна від 02 серпня 2007 року не були предметом судового розгляду вказаної справи.

Суд першої інстанції на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернув, належної оцінки їм не дав та ухвалив помилкове рішення через неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування й ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

За матеріалами справи стягненню з відповідачів ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «ТАСкомбанк» на користь позивача підлягають судовий збір в розмірі 182 гривні 45 коп. з кожного.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316,317 ЦПК України , колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 березня 2015 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «ТАСкомбанк» про визнання частково недійсним іпотечного договору, задовольнити.

Визнати іпотечний договір від 02 серпня 2007 року №ЗФ (03)267-07, укладений між АБ «ТАС-Бізнесбанк», правонаступником якого є ПАТ «ТАСкомбанк», та ОСОБА_4, недійсним в частині надання в іпотеку 1/4 частини квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «ТАСкомбанк» на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 182 гривні 45 коп. з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: