Ухвала

іменем україни

24 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю прокуратури Шевченківського району м. Києва в інтересах держави, про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою прокуратури м. Києва на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 січня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 03 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 1995 року по травень 2000 року вони з відповідачем проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Шлюб між ними було укладено 25 травня 2000 року, спільних дітей не мають. На день звернення до суду шлюбні відносини між ними припинено, спільне господарство не ведеться. За час проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу та за час шлюбу було придбано наступне майно: квартира АДРЕСА_1, квартира АДРЕСА_2, квартира АДРЕСА_3, земельна ділянка площею 0,144 га по АДРЕСА_4, житловий будинок по АДРЕСА_4, автомобіль марки «Lexus 460L», державний номерний знак НОМЕР_1, та прості іменні акції публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») у кількості 68 224 297 акцій. Посилаючись на те, що зазначене майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_3 з урахуванням уточнених позовних вимог просила поділити майно наступним чином: виділити їй та визнати за нею право власності на квартири АДРЕСА_2, АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3, всього на суму 6 000 000 грн, виділити ОСОБА_4 і визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,144 га по АДРЕСА_4 та житловий будинок за тією ж адресою, автомобіль марки «Lexus 460L», державний номерний знак НОМЕР_1, та прості іменні акції ПАТ «ВіЕйБі Банк» у кількості 68 224 297 акцій, а всього майна на суму 37 500 000 грн. Також просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію у розмірі 15 750 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31 січня 2014 року позов задоволено частково. Поділено майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виділено ОСОБА_3 на праві власності Ѕ частки квартири АДРЕСА_1; Ѕ частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4; Ѕ частки автомобіля марки «Lexus LS 460L», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. Виділено ОСОБА_4 на праві власності: Ѕ частки квартири АДРЕСА_1; Ѕ частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4; Ѕ частки автомобіля марки «Lexus LS 460L», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 03 липня 2014 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 січня 2014 року скасовано. Ухвалено нове рішення про часткове задоволення. Виділено у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 74 кв. м, житловою 50,1 кв. м, автомобіль марки «Lexus LS 460L», 2007 року випуску, № кузова НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, та компенсацію різниці вартості майна. Виділено у власність ОСОБА_4 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_4, та прості іменні акції у кількості 24 183 619 акцій, емітентом яких є ПАТ «ВіЕйБІ Банк». Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію у розмірі 705 516 грн 63 коп. в якості різниці між поділеним майном та судовий збір у розмірі 3 219 грн.

У касаційній скарзі прокуратура м. Києва просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій у повній мірі не відповідають.

Судами встановлено, що 25 травня 2000 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб. Після укладення шлюбу ОСОБА_3 отримала прізвище - ОСОБА_3.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 квітня 2012 року вказаний шлюб між сторонами розірвано.

За час перебування у зареєстрованому шлюбі подружжям придбано наступне майно:

- квартира АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 03 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Драною Н.М., зареєстрованого на ім'я ОСОБА_4 за НОМЕР_4 у комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» (далі - КП «Київське МБТІ»);

- житловий будинок по АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, зареєстрованого на ім'я ОСОБА_4 за НОМЕР_3 у комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області»;

- автомобіль марки «Lexus LS 460L», 2007 року випуску, № кузова НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований на ім'я ОСОБА_4

Також встановлено, що 15 грудня 1999 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_7, про що здійснено актовий запис № 1865, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а. с. 19, т. 2,).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про поділ спільного сумісного майна подружжя, придбаного під час зареєстрованого шлюбу, шляхом його виділу на праві власності по Ѕ частини кожного з об'єктів такого права ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Відмовляючи у позові в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя майна, що було придбано за час проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу за період з 1995 року по травень 2000 року, суд виходив із недоведеності проживання сторонами однією сім'єю у вказаний період та придбання вказаного позивачем майна у цей період внаслідок спільної праці.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача шляхом виділу ОСОБА_3 квартири та автомобіля, а відповідачу житлового будинку виходячи із положень ст. 71 СК України.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна з огляду на таке.

Згідно зі ч. 2 ст. 60, ч. 1 ст. 69 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_278/ed_2013_07_04/pravo1/T022947.html?pravo=1> кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 71 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_316/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1> майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Заперечуючи проти позову, перший заступник прокурора Шевченківського району м. Києва зазначав, що майно, яке є предметом даного спору, знаходиться під арештом відповідно до постанов слідчого Генеральної прокуратури України.

Вирішуючи питання про належність описаного та арештованого майна, слід керуватися нормами цивільного та сімейного законодавства, які регулюють право власності і його захист, що діяли на час придбання майна,

Згідно з ч. 1 ст. 167 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту у встановленому КПК порядку. Відповідно до вимог КПК України арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Встановлено, що 16 грудня 2011 року стосовно ОСОБА_4 порушено кримінальну справу за ознаками злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209, ч. 2 ст. 366 та ч. 2 ст. 366 КК України та в рамках вказаного кримінального провадження постановами слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України від 27 грудня 2011 року та від 24 січня 2012 накладено арешт на спірне майно, що належить ОСОБА_4 з метою забезпечення заявленого цивільного позову та виконання вироку в частинні можливої конфіскації майна.

Таким чином, арешт належного ОСОБА_4 майна є процесуальним заходом, застосованим правоохоронними органами, який спрямований на збереження майна з метою виключення його втрати у випадку можливої конфіскації у порядку кримінального судочинства.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 212, 213 ЦПК України вищевказані положення кримінально-процесуального закону не врахував та, здійснюючи поділ майна подружжя, фактично зняв арешт з Ѕ частки спірного майна, виділивши ОСОБА_3 частку арештованого майна, при тому, що вимога про зняття арешту з належної їй частки не заявлялась.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1766/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, саме на суд, як на державний орган, покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, у зв'язку з чим суд має право й зобов'язаний визначити характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, встановити склад осіб, які беруть участь у справі.

У порушення положень ст. ст. 303, 316 ЦПК України, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про поділ майна подружжя в інший спосіб, апеляційний суд на вищевказане також уваги не звернув та виділив ОСОБА_3 майно, на яке згідно з постановою слідчого накладено арешт, не звільнивши його з-під арешту.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2131/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу прокуратури м. Києва задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 січня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 03 липня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак