Ухвала ІМЕНЕМ УКРАЇНИ27 травня 2015 рокум. КиївКолегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоГорелкіної Н.А.,суддів:Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,Завгородьої І.М., Іваненко Ю.Г., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» про стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2015 року, в с т а н о в и л а: У грудні 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши на його обгрунтування, що він на підставі наказу від 03 лютого 2014 року № 9-К звільнений з посади заступника начальника відділу моніторингу та аналізу забезпечення матеріально-технічних ресурсів управління маркетингу та матеріально-технічного забезпечення департаменту матеріально-технічного забезпечення та капітального будівництва в Публічному акціонерному товаристві «Укргазвидобування» (далі - ПАТ «Укргазвидобування») відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату працівників. Оскільки з ним не проведено повного розрахунку при звільненні, просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із заробітної плати у розмірі 14 606 гривень 16 копійок та 3 000 гривень моральної шкоди. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2014 року позов задоволено частково. Ухвалено стягнути з ПАТ «Укргазвидобування» на користь ОСОБА_5 14 606 гривень 16 копійок заборгованості по зарплаті та 2 000 гривень моральної шкоди, а всього 16 606 гривень 19 копійок. В решті позову відмовлено. Вирішено питання про стягнення судового збору. Рішенням апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову. У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що розрахунок при звільненні позивача здійснений з порушенням вимог чинного законодавства, відповідно до яких підприємства самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральними та галузевими (регіональними) угодами вирішують питання оплати праці своїх працівників, у зв'язку із чим позивач не обмежений строком позовної давності на звернення до суду за захистом своїх прав. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що вихідна допомога, яку просив стягнути позивач, не є заробітною платою, а тому дійшов висновку про пропуск позивачем позовної давності. Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна. За вимогами статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Указаних вимог апеляційним судом не дотримано. Судом встановлено, що позивач на підставі наказу від 03 лютого 2014 року № 9-К звільнений з посади заступника начальника відділу моніторингу та аналізу забезпечення матеріально-технічних ресурсів управління маркетингу та матеріально-технічного забезпечення департаменту матеріально-технічного забезпечення та капітального будівництва в Публічному акціонерному товаристві «Укргазвидобування» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату працівників.Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Статтею 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом. Пунктом 2.1 колективного договору Національної акціонерної компанії «Нафтогаз Україна» дочірньої компанії «Укргазвидобування» на 2012-2014 роки визначено, що у сфері гарантій забезпечення зайнятості та захисту звільнених працівників сторони цього договору керуються чинним законодавством, Генеральною та Галузевою угодами. Відповідно до п. 2.6. Галузевої угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, Національною акціонерною компанією «Нафтогаз Україна» і Профспілкою працівників нафтової і газової промисловості України на 2012-2014 роки працівникам, вивільненим у зв'язку з ліквідацією або реорганізацією підприємства, скороченням чисельності чи штату працівників, крім вихідної допомоги, передбаченої чинним законодавством, за рахунок коштів підприємства виплачується допомога, що встановлюється колективним договором, залежно від загального стажу роботи на підприємствах галузі, але не менше: чоловікам зі стажем роботи: до 10 років - місячного середнього заробітку; від 10 до 15 років - двомісячного середнього заробітку та понад 15 років - тримісячного середнього заробітку. Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Структуру заробітної плати складає: - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців (основна заробітна плата); - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій (додаткова заробітна плата); - інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Крім того, згідно з п. п. 2.2.2 та 2.3.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Міністерства статистики України від 13 січня 2004 року № 5 (далі - Інструкція), до фонду оплати праці відносяться премії та винагороди, у тому числі за вислугу років та винагороди за підсумками роботи за рік, а також щорічні винагороди за вислугу років (стаж роботи). Інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, передбачені розділом 3 Інструкції.Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, допомога, передбачена п. 2.6 Галузевої угоди, входить до складу заробітної плати як така, що встановлена колективним договором і підлягає виплаті у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, у зв'язку із чим правильно вважав, що позивачем не пропущено встановленого ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду. Крім того, суд першої інстанції вірно врахував, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 березня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2014 року, встановлено порушення ПАТ «Укргазвидобування» вимог ч. 4 ст. 97 КЗпП України про оплату праці, зокрема щодо виплати позивачу допомоги, передбаченої Галузевою угодою. Натомість, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, у зв'язку з пропуском встановленого ст. 233 КЗпП України строку, апеляційний суд на викладене уваги не звернув та помилково вважав, що допомога, яку просив стягнути позивач, є вихідною та не відноситься до заробітної плати. Встановивши порушення відповідачем законодавства про оплату праці, суд першої інстанції з урахуванням вимог ст. 237-1 КЗпП України дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України, із залишенням в силі рішення суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справу х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити. Рішення апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2015 року скасувати, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2014 року залишити в силі.Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий Н.А. ГорелкінаСудді: Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко