АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/7271/2015 Головуючий в 1 інстанції - Кондратенко О.О.
Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Желепи О.В.

суддів: Кабанченко О.А., Рубан С.М.

при секретарі: Гарматюк О.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про повернення банківського вкладу, трьох відсотків річних та моральної шкоди,-

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», в якому просив стягнути з банку на його користь: суму вкладу з нарахованими відсотками в розмірі 5 131, 46 євро, 5 000, 00 грн. у відшкодування моральної шкоди та 4 000, 00 грн. у відшкодування витрат на юридичні послуги.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 01.08.2014 року між ним та банком було укладено договір № 300131/92230/6-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 6 міс. в іноземній валюті, по якому він вніс, а банк прийняв грошові кошти в іноземній валюті на вкладний рахунок № НОМЕР_1 у сумі 5 218, 77 євро, на строк з 01.08.2014 року по 01.02.2015 року, з процентною ставкою у розмірі 11, 50 % річних. 28.01.2015 року він звернувся до банку із заявою про повернення суми вкладу та нарахованих відсотків, однак, станом на час розгляду справи судом грошові кошти ОСОБА_1 в повному обсязі не повернуті. 04.02.2015 року він звернувся повторно до банку із заявою про перерахування залишку по вкладу з нарахованими відсотками готівкою або на рахунок, що відкритий на його ім'я в Укрексімбанку, проте кошти йому повернуті не були.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16.04.2015 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про повернення банківського вкладу, відшкодування понесених витрат та моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_1 5 131 ( п'ять тисяч сто тридцять один ) євро 46 євроцентів.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на користь держави судовий збір у розмірі 1 295 ( одна тисяча двісті дев'яносто п'ять ) гривень 13 копійок.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати в частині стягнення з відповідача 3% річних та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача 3% річних у повному обсязі.

Вказував на те, що відповідачем прострочення виплати коштів допущено не було, а судом було неправильно застосовано норму ч.2 ст.625 ЦК України в частині задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних. Зазначив, що судом не було враховано те, що вкладником не було дотримано вимог договору щодо змісту письмової вимоги про повернення суми банківського вкладу, а банк був позбавлений можливості повернути вкладнику суми коштів банківських вкладів у відповідності до умов договору, що не було враховано судом першої інстанції. Тобто, підстави розглядати суму банківського вкладу у якості суми прострочених зобов'язань з 02.02.2015 року за вказаних умов відсутні, а положення ч.2 ст.625 ЦК України застосовані судом першої інстанції без належних на те підстав. Також скарга містить доводи про те, що поверненню вкладу також перешкоджала Постанова НБУ № 758 від 01 грудня 2014 року, якою заборонялось повертати кошти у валюті в сумі більшій ніж 15 000 грн. на добу.

В судовому засіданні апеляційного суду представник банку доводи скарги підтримав.

Представник позивача доводи скарги заперечувала.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Згідно ст. 1074 ЦК України обмеження права клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Судом встановлено, що 01.08.2014 року між банком та ОСОБА_1. було укладено договір № 300131/92230/6-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 6 міс. в іноземній валюті, предметом якого, відповідно до п.1.1 є внесення ( ОСОБА_1) вкладу, а банк приймає грошові кошти в іноземній валюті на вкладний рахунок № НОМЕР_1 у сумі 5 218, 77 євро, на строк з 01.08.2014 року по 01.02.2015 року, з нарахуванням та виплатою процентів у розмірі 11,50% річних, у порядку та на умовах (п.п. 11., 1.2 договору).

В підтвердження виконання взятих на себе зобов'язань за вказаним договором ОСОБА_1 суду надано меморіальний валютний ордер № 36446 від 01.08.2014 року, по якому останнім було внесено грошові кошти в сумі 5 218, 77 євро.

Вказаним договором визначено, крім предмета договору, права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов цього договору, тощо.

28.01.2015 року ОСОБА_1 звернувся до банку із письмовою заявою про повернення вкладених ним грошових коштів та нарахованих процентів.

Відповідно до п.4.1 договору № 300131/92230/6-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 6 міс. в іноземній валюті, після закінчення строку, визначеного п.1.1 цього договору, або настання інших обставин, визначених чинним законодавством України чи цим договором, кошти з депозитного рахунку № НОМЕР_1, повертаються клієнту за його письмовою вимогою шляхом видачі готівкою або перерахування на його власний поточний/картковий або інший депозитний рахунок, а дія цього договору припиняється. Клієнт зобов'язаний надати банку зазначену письмову вимогу не пізніше дати закінчення строку вкладу, визначеного п.1.1.цього договору. Вказану письмову вимогу клієнт зобов'язаний надати банку у двох автентичних примірниках, один з яких приймається банком, а другий - повертається клієнту з відміткою банку про отримання письмової вимоги. Якщо день повернення суми вкладу припадає на вихідний, святковий, неробочий день, то повернення суми вкладу проводиться банком на наступний перший робочий день.

Як вбачається із виписки по особовому рахунку станом на 03.04.2015 року сума вкладу, яка перебуває на рахунку становить 5 124, 72 євро.

Судом достовірно встановлено, що на час розгляду справи, проценти за користування вкладом та сума вкладу позивачу в повному обсязі не повернуті, що не оспорювалось і самим представником відповідача під час розгляду справи в суді.

Вперше позивач звернувся до відповідача з проханням повернути суму вкладу та нараховані проценти 28.01.2015 року, проте його прохання було задоволено частково, шляхом виплати частини вкладу.

Як вбачається із наданих представником позивача копій заяв на видачу готівки, які датовані після закінчення строку дії договору та після написання позивачем вищезазначеної заяви, відповідачем було проведено часткове повернення вкладу та нарахованих відсотків. 04.02.2015 року ОСОБА_1 звернувся до банку з повторною заявою про перерахування залишкових коштів на рахунок, який ним відкритий в Укрексімбанку (реквізити рахунку були додані як додаток до заяви), однак, перерахування вкладу з нарахованими відсотками на зазначений позивачем рахунок банком вчинено не було. Вказана заява позивача взагалі була залишена без розгляду, жодної відповіді позивачу надано не було.

У зв'язку з порушенням зобов'язання в частині несвоєчасного повернення грошових коштів, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню три відсотки річних за період часу (як зазначено позивачем у позовній заяві та підтримано представником позивача під час розгляду справи в суді) з 02.02.2015 року по 18.02.2015 року (16 днів ).

Згідно ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч.1 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

Частиною 2 ст.1060 ЦК України встановлено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Аналогічні положення щодо обов'язку банку видати вклад фізичній особі на її першу вимогу містить п. 33. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління НБУ від 03.12.2003 №516, зареєстрованого в Мін'юсті України 29.12.2003 р. за № 1256/8577.

Таким чином, оскільки в укладених між сторонами договорах визначено, що внесений позивачем вклад до Банку повертається на першу вимогу. ОСОБА_1 звернувся із відповідною заявою до відповідача про повернення банківського вкладу, а тому у банку виник безумовний обов'язок відповідно до закону та договору видати (повернути) позивачу всю суму вкладу.

Згідно ч.3 ст. 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Частиною 3 статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що в разі, коли у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається із вищенаведених умов укладеного між сторонами договору, банк зобов'язаний повернути вклад в дату закінчення строку розміщення. Проте, в порушення вимог ст.ст. 1060, 1068 ЦК України та умов договорів сума вкладу та сума процентів, нарахованих за фактичний термін користування сумами вкладів позивачці до цього часу не повернуті, незважаючи на її звернення до банку із відповідними вимогами.

Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За таких обставин, зважаючи на зазначені приписи законодавства та умови договору, укладеного між позивачкою та відповідачем, останнім протиправно невиконані обов'язки щодо повернення їй у строк вкладу (депозиту) та суму процентів, нарахованих за фактичний термін користування сумами вкладів.

Відповідно до ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до п.1.6. «Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами», затвердженого постановою Правління НБУ від 03.12.2003 №516, Банк сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - в іншій іноземній валюті чи в національній валюті.

З огляду на вказане суд першої інстанції обґрунтовано визнав, що зобов'язання відповідача щодо повернення позивачці суми вкладу за укладеними договорами та суми процентів, нарахованих за фактичний термін користування сумою вкладу має бути виконане у валюті вкладу - Євро, що не суперечить законодавству.

За таких обставин суд першої інстанції правильно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 частково.

Крім того, колегія суддів враховує також і те, що Європейський суд з прав людини у справі Z0LOТАS ПРОТИ ГРЕЦІЇ (Nо 2) зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»: «суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права».

Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції.

Таке порушення виявилося в наступному:

У ст.1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України.

Але, в порушення цих норм, позивач позбавлений права користуватися своїм майном. В даному випадку його майном є грошові кошти, які відповідач отримав від позивача на умовах строковості та платності, та до цього моменту не повернув.

Дослідивши наявні в справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що обставини справи, які суд вважав встановленим є доведеними.

Висновки суду про наявність підстав для задоволення позову відповідає цим обставинам та вимогам Закону.

Посилання представника банку на те, що відповідачем прострочення виплати коштів допущено не було, а суд неправильно застосував норму ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки банк був позбавлений можливості повернути вкладнику суми коштів банківських вкладів у відповідності до умов договору, колегія суддів не приймає, оскільки відповідно до п.4.1 договору № 300131/92230/6-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 6 міс. в іноземній валюті, після закінчення строку, визначеного п.1.1 цього договору, або настання інших обставин, визначених чинним законодавством України чи цим договором, кошти з депозитного рахунку № НОМЕР_1, повертаються клієнту за його письмовою вимогою шляхом видачі готівкою або перерахування на його власний поточний/картковий або інший депозитний рахунок, а дія цього договору припиняється.

Строк дії договору № 300131/92230/6-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 6 міс. в іноземній валюті з 01.08.2015 року по 01.02.2015 року (п. 1.1).

Вперше позивач звернувся до відповідача з проханням повернути суму вкладу та нараховані проценти 28.01.2015 року, проте його прохання було задоволено частково, шляхом виплати частини вкладу.

Оскільки, 01.02.2015 року припадало на вихідний день, останнім днем повернення депозиту та відсотків припадало на наступний робочий день, тобто 02.02.2015 року.

Разом, з тим на момент звернення позивача до суду кошти відповідачем за вказаним договором позивачу в повному обсязі повернуті не були.

Позивач в позовній заяві просив стягнути 3% річних за невиконання зобов'язання з 02.02.2015 року по 18.02.2015 року в розмірі 6, 74 євро, що правомірно було стягнуто з відповідача, оскільки останній прострочив виконання грошового зобов'язання.

Доводи скарги про те, що заявлені вкладником позовні вимоги щодо стягнення 3% від суми вкладу у якості відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання, були задоволені судом в порушення положень п.5 Постанови Правління Національного банку України №758 від 01.12.2014 року, які забороняють банку здійснювати виплату у спосіб обраний вкладником у розмірі більшому за суму до 15 000, 00 грн. на добу, колегія суддів не приймає виходячи з наступного.

Юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України.

Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади. Пунктом 3 частини першої статті 85 Конституції України закріплено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17 жовтня 2002 року № 17-рп (щодо повноважності Верховної Ради України) визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони.

Ще однією ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин. Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України.

Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Тобто норми Цивільного Кодексу України, мають вищу юридичну силу ніж постанова Національного Банку України.

А тому, посилання відповідача на постанову НБУ України № 758 від 01.12.2014 року «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринку», як на підставу доводів апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах Закону, та не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог позивача.

При цьому колегія суддів враховує, що ст. 625 ЦК України передбачена цивільна відповідальність за не виконання грошового зобов'язання, не залежно від обставин, які стали причиною невиконання цих грошових зобов'язань.

Таким чином, суд першої інстанції повно встановив обставини, що мають значення для даної справи. Висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Суд при винесенні рішення правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Судді: