Справа № 463/1698/13 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/856/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. Л.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючий суддя: Шумська Н.Л.

судді: Струс Л.Б., Кабаль І.І.

секретар: Бадівська О.О.

особи, які беруть участь у справі: представник апелянта ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 13 серпня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту спільного проживання та визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 13 серпня 2013 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту спільного проживання та визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини задоволено; встановлено факт спільного проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_6 на протязі шести років з 2000 року по 14.12.2006 року за адресою м.Львів, вул. Бортнянського, 41/4; визначено ОСОБА_4 додатковий строк в 6 (шість) місяців, з часу набрання рішенням суду законної сили, для подання нею заяви про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_6, який помер 14 грудня 2006 року.

Додатковим рішенням від 04.10.2013року ухвалено доповнити рішення суду від 13.08.2013року, встановлено факт спільного проживання однією сім»єю ОСОБА_4 з ОСОБА_6 протягом 6 роквів з 2000року по 14.12.2006року за адресою м.Львів, вул..Бортнянського, 41/4.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3. В апеляційній скарзі покликається на порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що є претендентом на спадкове майно після смерті ОСОБА_6 так як саме він протягом багатьох років проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1. Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова скасувати як незаконне, ухвалене без з»ясування дійсних обставин справи, встановлених судовими рішеннями, щодо права проживання апелянта за спірною адресою, та недоведеності факту проживання позивача ОСОБА_4-І.Д. з ОСОБА_7 протягом 6 років до його смерті по вул. Бортнянського, 41/4 в м.Львові.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, з»ясувавши обставини справи та перевіривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати з підстав порушень норм матеріального та процесуального права, з неповним з»ясуванням обставин, що мають значення у справі, без залучення заінтересованих осіб, без належної оцінки доказів справи, допустивши порушення норм матеріального чи процесуального права.

Суд, згідно п.3.4ст.212 ЦПК, оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, в також достатність і взаємний зв»язок у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Законним є рішення, згідно ст.213 ЦПК, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з»ясованих обставин, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог і заперечень , підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду першої інстанції цим вимогам не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_8 ОСОБА_9 звернулась до суду 04.07.2013року з позовом до ОСОБА_10 про встановлення факту що має юридичне значення та визначення додаткового строку прийняття спадщини. В обґрунтування позову вказує що з 2000року проживала з ОСОБА_6 у фактичних шлюбних стосунках без реєстрації шлюбу та реєстрації за місцем проживання у його двохкімнатній квартирі по вул.Бортнянського, 41/4 в м.Львові. Після раптової смерті ОСОБА_11 продовжувала проживати у його квартирі, фактично прийнявши спадщину.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4-І.Д., суд першої інстанції виходив з визнання позовних вимог відповідачем ОСОБА_5, встановленням обставин фактичного проживання ОСОБА_4-І.Д. з ОСОБА_6 з 2000року на підставі рішення Залізничного районного суду м.Львова від 25.11.2011року.

Однак колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду.

Відповідно до ч.3ст.61 ЦПК підставами звільнення від доказування є обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, у цивільній справі, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої ці обставини встановлено.

Покликаючись на рішення Залізничного районного суду від 25.11.2011року, суд першої інстанції не звернув уваги, що було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3 і зазначене рішення суду скасовано рішенням Апеляційного суду Львівської області від 21.02.2013 року у частині позову ОСОБА_4-І.Д. з ухваленням нового рішення про відмову у позові ОСОБА_4-І.Д. до Залізничної районної адміністрації ЛМР, третіх осіб Львівська міська рада, ОКП БТІ та ЕО про визнання права власності на квартиру по вул..Бортнянського,41 в м.Львові, виселення ОСОБА_3

Таким чином, застосування судом першої інстанції ч.3ст.61 ЦПК України безпідставне та суперечить вимогам норм процесуального права.

Суд першої інстанції врахував свідчення свідка ОСОБА_12, не врахувавши місця його проживання, те, що він не проживає безпосередньо будинку №41по вул. Бортнянського.

Відповідно до роз»ясень Верховного Суду України у постанові пленуму від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у п21, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК.

Однак, судом не встановлено на підставі належних та допустимих доказів, що позивач дійсно проживала з ОСОБА_6 однією см»єю понад 5 років, мали спільний побут, взаємні права та обов»язки, такі висновки суду у мотивувальній частині рішення відсутні, як і відсутні у матеріалах справи докази для встановлення цих обставин.

Крім того, судом не дано оцінки доказу, що є у матеріалах справи, паспорту ОСОБА_4І.Д.(а.с.3) щодо перебування позивача у шлюбі з ОСОБА_13 на прописки по вул..Пасічна,72/43 в м.Львові.

Також у договорі про надання правової допомоги від 01.02.2013 року ОСОБА_4-І.Д. як адресу проживання вказує м.Львів, вул..Пасічна (а.с.27).

Судом першої інстанції не забезпечено повноту та всебічність з»ясування обставин справи, не виконано обов»язок суду, відповідно до вимог ст.10 ЦПК, щодо роз»яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов»язків, не попереджено про наслідки вчинення чи не вчинення процесуальних дій.

Судом не вирішено питання залучення до участі у справі ОСОБА_3, щодо якого за рішенням апеляційного суду, на яке покликався суд першої інстанції, відмовлено у виселенні з квартири АДРЕСА_1, власником якої був ОСОБА_14

Не перевірено підставність залучення відповідачем у справі ОСОБА_5, оскільки відповідно до рішення Апеляційного суду Львівської області від 21.02.2013року, як долучено до матеріалів справи і на яке посилався суд першої інстанції, встановлено, що рішення Гагарінського районного суду м.Севастополя від 25.03.2008року скасовано ухвалою Верховного Суду України від 17.12.2008року, заяву ОСОБА_5 про встановлення факту родинних відносин залишено без розгляду. (а.с.17).

Відповідно до роз»ясень Верховного Суду України у п.17-19 постанови Пленуму від 24.10.2008року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення. За наявності підстав, передбачених статтею 309 ЦПК , апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення або змінює його й не має права передавати із цих підстав справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зазначеними підставами є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

При цьому колегія виходить з того, що: неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, слід вважати неправильне визначення предмета доказування чи не з'ясування обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, або інших фактичних даних (пропущення строку позовної давності тощо), неправильну кваліфікацію правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин тощо; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, має місце у випадках зазначення у судовому рішенні певних обставин (фактів), які не підтверджені доказами, їх недостатність, недостовірність та (або) суперечливість, відсутність мотивів прийняття чи неприйняття доказів тощо; невідповідність висновків суду обставинам справи вважається у тому разі, якщо останні встановлені судом повно та правильно, проте висновки з установлених обставин зроблено неправильно.

- порушення або неправильне застосування матеріального чи процесуального права має місце у разі застосування закону, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню, унаслідок неправильної юридичної кваліфікації правовідносин або неправильного витлумаченого закону, який хоч і підлягав застосуванню, проте його зміст і сутність сприйнято неправильно через розширене чи обмежене тлумачення .

Порушення або неправильне застосування норм процесуального права можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення, якщо таке порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, порушення вимог статті 59 ЦПК щодо допустимості засобів доказування, необґрунтована відмова суду в задоволенні клопотання осіб, які беруть участь у справі, у дослідженні доказів (стаття 60 ЦПК), порушення вимог статті 215 ЦПК щодо змісту рішення суду тощо.

Посилання в апеляційній скарзі на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав установленими, чи на невідповідність висновків суду обставинам справи підлягає перевірці апеляційним судом шляхом дослідження доказів, яким, на думку особи, що подала апеляційну скаргу, суд першої інстанції не дав оцінки або дав неправильну оцінку.

Таким чином, встановивши неповне з»ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального та матеріального права, не забезпечення судом принципу змагальності , апеляційний суд ухвалив про задоволення клопотання апелянта та доручення до справи Акта ЛКП «Граніт» про встановлення факту проживання ОСОБА_3 за адресою вул..Бортнянського, 41/4, допит свідка ОСОБА_15, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2. Апеляна не було залучено до у справі, він не міг заявити такі клопотання на стадії розгляду судом першої інстанції. Крім того, апелянт. Як пояснила його представник Берекська, з 22.06.2012 року перебуває у СІЗО по обвинуваченню у шахрайстві, що не позбавляє його громадянських та процесуальних прав.

Зі свідчень допитаного апеляційним судом свідка ОСОБА_15, який проживає у ІНФОРМАЦІЯ_3 де і прописаний, вбачається, що позивачка ОСОБА_4І.Д. з ОСОБА_6 ніколи не проживала. Особу, зображену на а.с. 3 копії паспорта позивача, ніколи не бачив. Натомість ОСОБА_3 він бачив часто у сусіда ОСОБА_6,

На підставі Акту ЛКП «Граніт» від 04.06.2015року, підписаного майстрами ЛКП «Граніт» ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 та посвідченого директором ОСОБА_19, встановлено, що зі слів сусідів ОСОБА_3 О.І.20.10.1969 року народження проживав з ОСОБА_6 без реєстрації за адресою АДРЕСА_2 з 2000 року.

Зазначені докази доводять відсутність підстав для задоволення позову про встановлення факту проживання ОСОБА_4-І.Д. з спадкодавцем ОСОБА_6 однією сім»єю з 2000року до його смерті.

Таким чином, колегія суддів на підставі ч.1ст.309 ЦПК скасовує рішення суду першої інстанції, задовольняючи апеляційну скаргу, ухвалює нове рішення про відмову в позові повністю.

Керуючись ст.303, п.2ч.1ст.307, ч.1ст.309, ч.2ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 13 серпня 2013 року скасувати. Ухвалити нове рішення. У позові ОСОБА_4 відмовити

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення й може бути оскаржене протягом 20-ти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Н.Л. Шумська

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_20