Справа № 199/3055/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25 червня 2015 року м. Дніпропетровськ

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючий-суддя Сенчишин Ф.М.

При секретарі Карабань А.Є.

За участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в свої інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог, Управління служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради, до ОСОБА_2 про вселення в квартиру та зобовязання усунути перешкоди у здійсненні права проживання,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, за яким просить суд зобовязати ОСОБА_2 усунути перешкоди у здійсненні права позивачки та її дитини ОСОБА_4 за місцем їх реєстрації у квартирі № 28 корпусу № 3 будинку № 83 по вул. Калиновій м. Дніпропетровська та винести рішення про примусове вселення позивачки з дитиною до зазначеної квартири. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з 25 лютого 1989 року. Від шлюбу мають неповнолітню дитину ОСОБА_4, 24 травня 2006 року. З 17 лютого 2004 року позивачка зареєструвалася за зазначеною адресою. Власником квартири на той час був батько відповідача ОСОБА_5, який помер 11 вересня 2011 року, залишивши заповіт на квартиру на відповідача. Через постійні знущання з боку відповідача, позивачка була вимушена розірвати шлюб і через відсутність у неї іншого житла разом з сином залишитися мешкати в цій же квартирі. Позивачка стверджує, що відповідач почав всіляко примушувати її залишити квартиру, знущався над нею, неодноразово її бив, ображав дитину. Після того, як 02 серпня 2014 року відповідач в черговий раз побив її, він викинув її особисті речі за двері та у грубій нецензурній формі наказав їй, щоб вона разом з дитиною забиралися геть з його квартири. Після цього позивачка неодноразово намагалася вирішити з відповідачем питання про її разом з дитиною вселення до квартири, однак той у грубій нецензурній формі завжди відмовляв, а в січні 2015 року взагалі замінив замки на вхідних дверях. Позивачка вважає, що має право на проживання в зазначеній квартирі та просить суд це право захистити.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала в повному обсязі заявлені позовні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються.

Представник третьої особи Управління служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради ОСОБА_3 також підтримав в повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_1, оскільки їх задоволення відповідатиме інтересам дитини ОСОБА_4

Відповідач ОСОБА_2 в суді заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Заперечення обґрунтував тим, що позивачка сама з власної волі виїхала з квартири та вселитися до неї не намагалася. Проти вселення до квартири дитини він не заперечує, однак стверджує, що підстави для вселення в квартиру позивачки відсутні, оскільки вона є сторонньою особою та будь яких прав на це житло не має.

На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини:

До позову додана копія рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2010 року, яке набрало законної сили 20.12.2010 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу (а.с. 8), яким встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 25 лютого 1989 року.

З копії договору купівлі-продажу (а.с. 35) та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 37) вбачається, що ОСОБА_5 20 січня 2004 року придбав квартиру № 28 корпусу № 3 будинку № 83 по вул. Калиновій м. Дніпропетровська та зареєстрував своє право власності на цю квартиру в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 10 березня 2004 року.

Сторонами визнаний той факт, що ОСОБА_5 є батьком відповідача ОСОБА_2 і після придбання квартири сторони заселилися до неї за згодою власника житла в якості членів його сімї.

Відповідно до копії паспорту позивачки (а.с. 6-7), остання зареєструвалася за зазначеною адресою 17 лютого 2004 року.

Відповідно до копії свідоцтва про народження (а.с. 5), 24 травня 2006 року у сторін народився син ОСОБА_4.

Вищезазначеним рішенням суду від 07 грудня 2010 року встановлено, що сторони до травня 2009 року підтримували фактичні шлюбні відносини, і вказаним рішення суду шлюб між сторонами було розірвано.

12 вересня 2011 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 40).

Сторонами визнаний той факт, що починаючи з серпня 2014 року і до теперішнього часу позивачка разом з сином в квартирі не мешкають.

Вирішуючи питання щодо того, чи є ОСОБА_2 належним відповідачем по справі, суд виходить з того, що останній на час розгляду справи в суді не є зареєстрованим власником квартири.

Разом з тим, ОСОБА_5 за життя видав та нотаріально посвідчив заповіт (а.с. 39), за яким 14 липня 2011 року усе належне йому майно заповів відповідачу ОСОБА_2

Відповідач на час смерті батька постійно мешкав разом з ним, що підтверджується довідкою ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с. 48).

Згідно повідомлення Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори (а.с. 50), станом на 09 червня 2015 року із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 до нотаріальної контори ніхто не звертався, спадкова справа не відкривалася, свідоцтво про право на спадщину не видавалося.

Таким чином, відповідач згідно вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України, як спадкоємець за заповітом, що постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не заявив про відмову від неї, прийняв спадщину після смерті батька.

З урахуванням вимог ч. 5 ст. 1268 ЦК України, за якими незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, та виходячи з того, що особи, які б мали право на обовязкову частку в спадкуванні, дослідженими доказами не встановлені, відповідач до оформлення своїх спадкових прав користується набутими майновими правами щодо зазначеного нерухомого майна, отже є належним відповідачем по справі.

Вирішуючи питання щодо правовідносин, які склалися між сторонами, суд враховує, що згідно ст. 156 Житлового кодексу, члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

За вимогами ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Таким чином, позивачка та дитина сторін, які з дотримання встановленого порядку заселилася до житлового приміщення в якості членів сімї власника житла, на підставі ст. 156 Житлового кодексу України, ч. 1 ст. 405 ЦК України, набули речові права на чуже майно, а саме право на користування цим житлом відповідно до закону.

Позивачка стверджує, що була вимушена залишити житло, оскільки відповідач її вигнав із квартири разом з дитиною.

Наведене твердження позивачки було підтверджене свідком ОСОБА_6, донькою сторін, яка показала суду, що відповідач постійно намагався вигнати позивачку з квартири. На початку серпня 2014 року, після чергової сварки, вони усі були вимушені зібрати речі та переїхати до знайомих. Мати намагалася після цього вселитися до квартири, однак батько чинив в цьому перепони, створив в квартирі умови, непридатні для проживання. В грудні 2014 року взагалі замінив замки на вхідних дверях.

Покази зазначеного свідка узгоджуються з висновком Амур-Нижньодніпровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 18 лютого 2015 року за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 від 16 лютого 2015 року щодо неправомірних дій з боку колишнього чоловіка ОСОБА_2 (а.с. 11). Зазначеним висновком встановлено, що під час перевірки слів ОСОБА_1 встановлено, що її колишній чоловік ОСОБА_2 заважає їй проживати у спільній квартирі, провокує конфлікти, на зауваження не реагує.

Відповідні доводи позивачки, показання свідка та висновок райвідділку міліції обєктивно узгоджуються з позицією відповідача в судовому засіданні, який категорично заперечує право позивачки на проживання в квартирі та не бажає її заселення.

Надана відповідачем копія акту про не проживання від 04 січня 2015 року висновків суду не спростовує.

В судовому засіданні не встановлена наявність чинних судових рішень за якими позивачку з дитиною було б визнано такими, що втратили право користування зазначеною квартирою, або виселено з неї.

Власного житла позивачка не має, що визнано сторонами.

Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідач, всупереч приписам ч. 3 ст. 47 Конституції України, ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу без наявності відповідного судового рішення протиправно обмежує позивачку разом з дитиною у користуванні квартирою, фактично позбавляє їх житла.

Згідно ч. 1 ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

За наведених обставин, право позивачки та дитини на проживання у квартирі порушене відповідачем, вони на підставі ч. 1 ст. 396 ЦК України мають право на захист цього права, і таке право підлягає судовому захисту.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, яка знаходиться в главі 29 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути … відновлення становища, яке існувало до порушення.

Спосіб захисту порушеного права, обраний позивачкою, ґрунтується на законі, відповідає фактичним обставинам справи та є достатнім для повного відновлення порушеного права.

З відповідача на користь позивачки на підставі вимог ст. 88 ЦК України підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору у розмірі 243,60 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1, яка діє в свої інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог, Управління служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради, до ОСОБА_2 про вселення в квартиру та зобовязання усунути перешкоди у здійсненні права проживання - задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_7 ОСОБА_8 та ОСОБА_4 в квартиру № 28 корпусу № 3 будинку № 83 по вул. Калиновій м. Дніпропетровська та зобовязати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перешкоди в користуванні зазначеною квартирою.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати з судового збору у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) копійок.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий :