АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3174/15 Справа № 199/6855/14 Головуючий у 1 й інстанції - Спаї В.В. Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року м. Дніпропетровськ

19 травня 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді : Ткаченко І.Ю.

суддів: Рудь В.В., Повєткіна В.В.

при секретарі: Левцунову І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк», Приватного акціонерного товариства «Просто - страхування» про стягнення збитків

за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2015 року, -

ВСТАНОВИВ:

15 серпня 2014 року позивач звернувся до суду із даним позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк», Приватного акціонерного товариства «Просто - страхування» про стягнення збитків згідно закону України «Про захист прав споживачів», уточнивши його предмет та підставу, обравши засіб захисту відшкодування збитків, в той же час просив стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк» суму боргу в розмірі 48 9314,47 грн., та з Приватного акціонерного товариства «Просто - страхування» суму боргу в розмірі 7 163,00 грн. (а.с.а.с. 1-2,59-60,85-87).

Рішенням Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено в повному обсязі (а.с. 111-112).

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 118-120).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 18.12.2006 року між позивачем та ПАТ «Альфа - Банк» був укладений кредитний договір № 490019185, відповідно до якого банк надав, а ОСОБА_2 отримав кредит в сумі 23 289,70 доларів США на цілі, визначені у п. 1.3 договорі, взяв на себе зобов'язання своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом у розмірі 12% річних, використати кредит за цільовим призначенням, виконати інші умови договору та повернути кредит банку рівними частинами у терміни, визначені у графіку повернення, який наведено у Додатку №1 до Договору. 15.01.2009 року між сторонами за кредитним договором був підписаний договір про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору від 18.12.2006 року № 490019185 (а.с. 5). Договором застави рухомого майна від 18.12.2006 року забезпечено виконання позичальником за кредитним договором, зазначеним вище. Позивач не виконав зобов'язання за кредитним договором (а.с.12).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив із того, що позивач обираючи спосіб захисту права, як відшкодування збитків, в той же час просив суд стягнути на його користь з Публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк» суму боргу в розмірі 48 9314,47 грн., та з Приватного акціонерного товариства «Просто - страхування» суму боргу в розмірі 7 163,00 грн., посилаючись, як на підставу позову, на приписи ст. ст. 203, 215, 216, 638, 1212 ЦК України. Однак, між сторонами в даній справі правовідносини виникли з договору кредиту, вимоги про визнання цього договору недійсним позивачем заявлено не було. Крім того, суд виходив із того, що позивачем не надано суду доказів в поряду ст. ст. 57-59 ЦПК України на підтвердження набуття, збереження відповідачами майна позивача без достатньої правової підстави (ст.ст. 10 та 60 ЦПК України).

Так, згідно ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, а відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Зокрема, до них належать: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч. 3 ст. 22 ЦК країни).

Отже, враховуючи обраний позивачем спосіб захисту та не надання ним належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, суд 1 інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підстав для задоволення позову немає. З висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони зроблені судом без порушення норм матеріального та процесуального права, а оскаржуване рішення, є обґрунтованим й відповідає вимогам закону.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що кредитний договорі є нікчемним, а тому і неукладеним, колегія суддів не приймає до уваги оскільки таке твердження не ґрунтується на нормах Цивільного кодексу України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх його істотних умов. На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.

Відповідно до п. 8.3. кредитного договору, договір вважається укладеним з дати його підписання сторонами та скріплення печаткою банку і діє до повного виконання зобов'язань позичальника за договором. З матеріалів справи вбачається, що фактичні дії сторін свідчать про те, що договір був укладений (виконувався сторонами та до нього вносилися зміни й доповнення), отже сторони фактично приступили до виконання умов договору, а тому договір не є неукладеним.

Інші доводи апелянта, приведені в апеляційній скарзі є безпідставними та фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: