АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/3194/15 Головуючий: 1 інстанції Справа: № 638/9560/13-ц Шишкін О.В. Категорія: сімейні Доповідач: Даниленко В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Бровченка І.О.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2013 року позивачка ОСОБА_4 (яка на час звернення мала прізвище ОСОБА_4) звернулась до суду з позовом, у якому вказувала на те, що з 03.04.1993 року вони з відповідачем по справі ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.07.2013 року. За час перебування у шлюбі подружжям було придбано спільне майно.

Зокрема, 27.12.2007 року було придбано легковий автомобіль марки Geely MR 7151A, чорного кольору, 2007 року випуску, № двигуна НОМЕР_2, № кузова НОМЕР_3, державний номерний знак НОМЕР_1, який зареєстрований в УДАІ ГУМВС України в Харківській області на ім'я позивачки.

У зв'язку із припиненням шлюбних відносин, позивачка разом з донькою виїхала з квартири НОМЕР_4 у житловому будинку АДРЕСА_1, яка на праві власності належала відповідачу та його матері, та в якій подружжя проживало разом.

При цьому, у квартирі відповідача та його матері залишилось майно, спільно придбане подружжям за час шлюбу, а саме: віконна рама у кухні вартістю 1 000,00 грн.; рама віконна у дитячий кімнаті вартістю 1 000,00 грн.; рама віконна на балконі вартістю 3 000,00 грн.; будматеріали, які були використані для ремонту різних приміщень квартири; диван вартістю 3 000,00 грн.; стіл письмовий вартістю 600,00 грн.; комп'ютер стаціонарний з монітором вартістю 6 000,00 грн.; музикальний центр вартістю 1 000,00 грн.; канапе вартістю 700,00 грн.; телевізор LG вартістю 1 000,00 грн.; бойлер водонагрівальний вартістю 800,00 грн.; м'який куточок для кухні вартістю 600,00 грн.; полиця з дзеркалом для ванної кімнати вартістю 939,00 грн.; умивальник для ванної кімнати вартістю 939,00 грн.; тумбочка під телевізор вартістю 500,00 грн., а всього на загальну суму 25 567,00 грн.

Також у володінні відповідача ОСОБА_2 залишився й вищезазначений автомобіль марки Geely MR 7151A, у зв'язку з чим позивачка позбавлена можливості ним користуватись.

На даний час позивачка ОСОБА_4 із донькою проживають у знайомих, оскільки не мають власного житла. Єдиною можливістю вирішити житлове питання є придбання будинку за межами міста, оскільки вартість заміського житла є значно нижчою в порівнянні з вартістю житла у місті. Враховуючи те, що вона працює, а донька навчається у Харкові, то наявність власного транспорту за умови проживання за містом, для неї є необхідною.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що будь-яких домовленостей між подружжям стосовно визначення часток у спільному майні немає, а шлюбний договір між сторонами не укладався, позивачка ОСОБА_4 просила суд на підставі ст. 368 ЦК України, ст.ст. 69-71 СК України в порядку поділу спільного майна подружжя, набутого за час шлюбу:

· залишити у власності відповідача ОСОБА_2 майно, загальною вартістю 25 567,00 грн., що залишилось у квартирі НОМЕР_4 житлового будинку АДРЕСА_1, в якій подружжя спільно проживало;

· залишити у власності позивачки ОСОБА_4 автомобіль марки Geely MR 7151A, державний номер НОМЕР_1, 2007 року випуску, на умовах виплати нею відповідачу ОСОБА_2 грошової компенсації вартості 1/2 частини вказаного автомобіля;

· зобов'язати відповідача ОСОБА_2 передати їй ключ запалення та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль марки Geely MR 7151A, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, а також свідоцтво НОМЕР_5 про реєстрацію транспортного засобу.

·

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_4 та її представник підтримали заявлені нею вимоги в повному обсязі й наполягала на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 проти задоволення позовних вимог своєї колишньої дружини заперечував, посилаючись на те, що саме він спроможний сплатити позивачці вартість 1/2 частини спірного автомобіля, залишивши його за собою.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Розподілено спільне сумісне майно подружжя на принципі рівності часток та визнано за відповідачем ОСОБА_2 право власності на майно, що знаходиться у квартирі НОМЕР_4 житлового будинку АДРЕСА_1, на загальну суму 25 567,00 грн.

Залишено у власності ОСОБА_4 автомобіль GEELY MR 7151А, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 та зобов'язано останню сплатити на користь відповідача ОСОБА_2 1/2 частину вартості вказаного автомобіля в розмірі 19 264,10 грн.

Зобов'язано відповідача ОСОБА_2 передати позивачці ОСОБА_4 ключ запалення від автомобіля та свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу НОМЕР_5.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_4 сплачений нею судовий збір у розмірі 233,99 грн.

В апеляційній скарзі представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ставиться питання про скасування зазначеного рішення районного суду та ухвалення по справі нового рішення про відмову у задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_4 вимог у повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що позивачкою ОСОБА_4 не було внесено на депозитний рахунок суду вартість 1/2 частини спірного автомобіля, а відповідач у свою чергу не надавав своєї згоди на припинення його права власності на цей транспортний засіб та отримання грошової компенсації за свою частку, а відтак поділ майна в спосіб, застосований судом, завдав істотної шкоди його інтересам.

Крім того, районним судом не була встановлена реальна вартість автомобіля, що може значно відрізнятись від заявленої на початку слухання справи у зв'язку із інфляційними процесами, що наразі мають місце в країні. Також в матеріалах справи відсутні докази щодо вартості спільного сумісного майна, джерела і часу його придбання.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням по справі нового рішення, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, в даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Задовольняючи заявлені позивачкою ОСОБА_4 вимоги про поділ спільного майна подружжя та залишаючи у власності останньої придбаний подружжям в період шлюбу автомобіль GEELY MR 7151А, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, районний суд виходив із того, що після розлучення з відповідачем доходи позивачки не дозволяють їй придбати квартиру в межах міста, в зв'язку з чим наявність власного транспортного засобу для неї є необхідністю, оскільки її місце роботи та місце навчання доньки знаходяться саме в м. Харкові.

Однак, із таким висновком районного суду судова колегія погодитися не може, оскільки цей висновок суперечить матеріалам справи та не ґрунтується на законі.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Статтями 60, 61 Сімейного кодексу України (далі: СК України) передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільно сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Таким чином, право спільної сумісної власності подружжя, на майно, набуте у шлюбі, презюмується законом.

Відповідно до ст.ст. 179, 183 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки.

Подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Неподільною річчю є, зокрема, автомобіль.

За приписами ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначені законодавцем у ст. 71 СК України.

Відповідно до вказаної правової норми майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Як роз'яснено в п.п. 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Як встановлено по справі, з 03 квітня 1993 року позивачка ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 7).

Зазначений шлюб був розірваний між сторонами 16 липня 2013 року, про що Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 179 (а.с. 104).

28 грудня 2007 року, тобто в період перебування у шлюбі, позивачкою ОСОБА_4 (на той час ОСОБА_2.) на підставі договору купівлі-продажу було придбано легковий автомобіль марки Geely MR 7151A, чорного кольору, 2007 року випуску, № двигуна НОМЕР_2, № кузова НОМЕР_3, державний номерний знак НОМЕР_1, який зареєстрований в УДАІ ГУМВС України в Харківській області на ім'я позивачки (а.с. 9, 101-103).

Таким чином, за правилами ст. 60 СК України вказаний автомобіль є об'єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя - позивачки ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_2, що останніми визнається й не заперечується.

Проте, домовленості про порядок поділу спільного майна, набутого у шлюбі, колишнє подружжя не досягли.

Згідно висновку проведеної по справі судової автотоварознавчої експертизи № 10060 від 31.12.2013 року ринкова вартість зазначеного транспортного засобу з урахуванням його технічного зносу станом на момент проведення експертизи становила 38 529,57 грн. (а.с. 41-48).

При цьому звертаючись з позовом до суду про поділ спільного майна подружжя, в тому числі й шляхом присудження їй придбаного у шлюбі автомобіля на умовах виплати колишньому чоловіку грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на цей транспортний засіб, позивачка ОСОБА_4 відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду всупереч приписам ч. 5 ст. 71 СК України не внесла.

Не вчинив таких дій і відповідач ОСОБА_2, який також претендує на весь автомобіль в цілому, та заперечує проти отримання грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на цей транспортний засіб.

Крім того, в матеріалах цивільної справи відсутні будь-які об'єктивні, належні та допустимі, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, докази на підтвердження, що меблі, побутова техніка та інше майно, яке за твердженням позивачки ОСОБА_4 придбавалось в період шлюбу з відповідачем ОСОБА_2, та залишилось в його квартирі, дійсно існує на теперішній час.

Також в матеріалах цивільної справи відсутні будь-які докази на підтвердження вартості зазначеного майна на момент розгляду справи судом по суті та джерел і часу його придбання.

Однак, суд першої інстанції на вказані обставини та норми матеріального права, що регулюють виниклі між сторонами спору правовідносини, належної уваги не звернув, у зв'язку з чим безпідставно задовольнив заявлені позивачкою ОСОБА_4 вимоги в повному обсязі, ґрунтуючись фактично лише на припущеннях.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2015 року, ухвалене по справі, не може бути визнане законним, обгрунтованим, а тим паче - справедливим, а тому судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким частково задовольнивши заявлені позивачкою ОСОБА_4 вимоги, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, набутого у шлюбі, визнати за позивачкою ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2, за кожним окремо, право власності на 1/2 частину легкового автомобіля марки Geely MR 7151A, чорного кольору, 2007 року випуску, № двигуна НОМЕР_2, № кузова НОМЕР_3, державний номерний знак НОМЕР_1, залишивши цей автомобіль у їх спільній частковій власності.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст.ст. 60, 61, 68, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 15, 179, 183, 372 ЦК України, ст. ст. 1, 3, 4, 10, 11, 303, 304, 307, 309, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2015 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, набутого у шлюбі, - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_2, за кожним окремо, право власності на 1/2 частину легкового автомобіля марки Geely MR 7151A, чорного кольору, 2007 року випуску, № двигуна НОМЕР_2, № кузова НОМЕР_3, державний номерний знак НОМЕР_1, залишивши цей автомобіль у їх спільній частковій власності.

У задоволенні решти, заявлених ОСОБА_4 позовних вимог, - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: