Справа № 523/3296/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" червня 2015 р.

Суворовський районний суд м. Одеси, в складі:

головуючого судді Малиновського О.М.,

при секретарі Шевчук М.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №15, в м. Одеса, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської залізниці, за участю третьої особи без самостійних вимог Одеського дорожнього комітету профспілки про стягнення додаткової допомоги, середнього заробітку за час затримки всіх виплат, недоплаченої суми допомоги, моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовними вимогами в яких зазначила, що вона з 18.12.1967р. працювала на різних посадах на Одеській залізниці. Остання посада інженер-електронік2 категорії. Була звільнена 26.09.2014р. за власним бажанням у звязку з первинним виходом на пенсію. Позивач зазначає, що під час її звільнення відповідач не в повному обсязі сплатив їй одноразову грошову допомогу передбачену Колективним договором Одеської залізниці, а саме замість 38195,99гривень сплатив 35295,05 гривень, різниця складає 2900,94 гривень, яку позивач просить стягнути з Одеської залізниці. Позивач вважає, що в порушення умов Колективного договору їй не виплачено додаткову допомогу за добросовісну працю на залізничному транспорті при стажі роботи в галузі більше 35 років для жінок, розмір якої складає пять середніх місячних заробітків та в грошовому еквіваленті повинен дорівнювати 27282,85 гривень. Посилаючись на ст. 117 КЗпП України ОСОБА_2М, просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки всіх належних сум в розмірі 27282,85 гривень. Вважаючи, що з вини відповідача вона не отримала належного їй заробітку у вигляді додаткової допомоги, їй було завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 10 000 гривень. Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 у судовому засіданні предявлені позовні вимоги підтримали, просять задовольнити.

Представник Одеської залізниці в судовому засіданні предявлені позовні вимоги не визнав в повному обсязі та зазначив, що ОСОБА_2 у повному обсязі згідно положень Колективного договору були проведені виплати грошової допомоги. Різниця у виплаті грошової допомоги виникла в звязку з неправильним розрахунком позивачем середньомісячної заробітної плати. Щодо додаткової грошової допомоги то така допомога не була сплачена, так як ОСОБА_4 звільнилася на пенсію за межами встановленого колективним договором трьохмісячного строку з моменту виникнення у неї права на пенсію. Крім того, додаткова допомога виплачується певним працівникам лише за наявності клопотання адміністрації та профспілкового комітету підрозділу за спільним рішенням керівництва залізниці та дорожнього комітету профспілки. Такого клопотання керівництву залізниці, під час звільнення ОСОБА_2, не надходило.

Представник третьої особи вважала, що правових підстав для задоволення позовних вимог не має.

Суд, заслухавши сторін та їх представників, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку.

Згідно ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобовязань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Статтею 5 Закону України «Про оплату праці» визначено, що організація оплати праці здійснюється зокрема на підставі колективних договорів. Частина 1 ст. 15 того ж Закону, регламенту, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифи сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюється підприємствами у колективному договору з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими і територіальними угодами. Згідно ч.3 ст.2 Закону України «Про оплату праці», заохочувальні та компенсаційні виплати провадяться у формі винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні випадки, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 починаючі з 18.12.1967р. працювала на різних посадах на Одеській залізниці. Наказом №100/ос від 23.09.2014р. була звільнена з посади інженера-електроніка 2 категорії відділу телекомунікаційних систем і мереж передачі даних Одеської залізниці, за власним бажання у звязку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України.

Звільняючі позивача з займаної посади, Одеською залізницею, на підставі п.4.17 Колективного договору між адміністрацією і дорожнім комітетом профспілки Одеської залізниці на 2011-2015р.р. та п. 4.15. Колективного договору між адміністрацією і профспілковим комітетом окремого структурного підрозділу Одеської залізниці Інформаційно-обчислюваного центру, які не суперечать один одному, було виплачено основну одночасну грошову допомогу у розмірі семі середньомісячних заробітків у розмірі 35295,05 гривень. Проводячи таку виплату відповідач виходив з того, що середньомісячний заробіток позивача на час її звільнення складав 5042,15 гривень, з урахуванням положень абз. 3 р.ІІ «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995р. №100, зокрема яким визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Вказаним Порядком також передбачено, що одноразова винагорода за підсумками роботи за рік включається до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду 1/12 винагороди, нарахованої в поточному році за попередній календарний рік. Як вбачаться з розрахункових листів заробітної плати ОСОБА_6, останній на протязі року, частинами, нараховувалася та виплачувалася 13 зарплата, 1/12 якої за липень, серпень 2014р. складала 134,58 гривень кожного місяця. Даний розмір винагороди за підсумками року і був врахований відповідачем під час розрахунку середнього заробітку позивача. На зазначену обставину позивач не звернула увагу, що призвело до надання нею помилкового розрахунку середнього заробітку в розмірі 5456,57 гривень, а як наслідок і до неправильного розрахунку розміру основної грошової допомоги, різницю якої вона просить стягнути з відповідача. При таких обставинах, її вимоги в частині стягнення 2900,94 гривень, як недоплаченої суми основної грошової допомоги є безпідставні, оскільки ґрунтуються на неправильному розрахунку середнього заробітку,відтак задоволенню не підлягають.

Абз.2, 3 п.4.15 Колективного договору між адміністрацією і профспілковим комітетом окремого структурного підрозділу Одеської залізниці Інформаційно-обчислюваного центру, передбачено, що у випадку звільнення робітника за власним бажанням на пенсію при виникненні права на пенсію, не пізніше трьох місяців (без урахування тимчасової непрацездатності), виплачувати додаткову допомогу за добросовісний труд на залізничному транспорті в розмірі при стажі роботи в галузі більше 35 роківдля жінок пять середньомісячних заробітків. В окремих випадках робітниками дороги за особливі заслуги, значний стаж і бездоганну працю на залізничному транспорті на підставі клопотання адміністрації і профспілкового комітету ІОЦ може виплачуватися по спільному рішенню керівництва дороги і Дорпрофспілки додаткова допомога при звільненні на пенсію не пізніше трьох місяців після виникнення права на пенсію.

Аналізуючи вказані пункти колективного договору слід дійти висновку, що виплата додаткової допомоги не є обовязковою та виплачується робітникам залізничного транспорту при наявності спільного клопотання та спільного рішення, тобто така виплата відноситься до заохочувальної. Право отримання такої виплати виникає на протязі трьох місяців з часу виникнення права на пенсію.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 16.08.2013р. звернулася до свого керівництва про звільнення її з займаної посади за власним бажанням в звязку з первісним виходом на пенсію з 30.09.2013р. На підставі даної заяви начальником ІОЦ та головою профспілкової організації на імя начальника Одеської залізниці та голови Дорпрофспілки 20.08.2013р. було внесено клопотання про проведення виплати ОСОБА_1 додаткової допомоги за особливі заслуги. Проте, така допомога не була сплачена ОСОБА_1, оскільки остання, після закінчення двохтижневого строку, не залишала роботу, не вимагаючи розірвання трудового договору продовжила виконувати свої трудові обовязки. Такі дії ОСОБА_1 узгоджуються з вимогами ч.2 ст. 38 КЗпП України. За збігом одного року, ОСОБА_1 повторно звернулася із заявою про її звільнення за власним бажання, та була звільнена з 26.09.2014р. на підставі наказу зазначеного вище. Отже, встановлені судом обставини вказують на те, що внесене клопотання від 20.08.2013р. про проведення виплати додаткової грошової допомоги втратило свою чинність в звязку з продовженням трудових відносин. Про наслідки неотримання основної та додаткової грошових допомог, в звязку з продовженням роботи, відповідач повідомляв ОСОБА_1 22.05.2014р. листом №В-02. При наступному звільненні позивачки з займаної посади у вересня 2009р. керівництвом ІОЦ та профспілковим комітетом не вносилося спільне клопотання про проведення їй виплати додаткової грошової допомоги, та відповідне спільне рішення керівництвом та Дорпрофспілки з цього питання не приймалося. При таких обставинах, приймаючі до уваги необовязковість проведення виплати додаткової грошової допомоги, передбаченої колективним договором, правових підстав для її стягнення з відповідача у суду немає.

Крім того, слід зазначити, що ОСОБА_1 звільнилася на пенсію за межами встановленого колективним договором трьохмісячного терміну з моменту виникнення у неї права на пенсію (1998р.), що є однією із обовязкових умов для проведення виплати додаткової грошової допомоги.

Зважаючи на викладене, слід дійти висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача додаткової грошової допомоги не підлягають задоволенню.

Приймаючі до уваги, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки всіх належних сум та моральної шкоди є похідними від позовних вимог про стягнення недоплаченої грошової допомоги та додаткової грошової допомоги, в задоволенні яких було відмовлено даним рішення, то підстав для їх задоволення немає.

На підставі викладеного, оцінюючі зібрані по справі докази в їх сукупності, слід дійти висновку, що з боку Одеської залізниці не порушувалися права та охоронювані законом інтереси ОСОБА_1 під час її звільнення у вересні 2014р.

Керуючись ст.ст.10,11,57,61,64,209,214,215,218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Одеської залізниці, за участю третьої особи без самостійних вимог Одеського дорожнього комітету профспілки про стягнення додаткової допомоги, середнього заробітку за час затримки всіх виплат, недоплаченої суми допомоги, моральної шкоди відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня отримання копії рішення суду.

Суддя