Провадження № 2/225/928/2015
Справа № 225/1704/15-ц
Головуючий у справі: ОСОБА_1.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2015 року Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Пискунова В.І.

при секретарі Голубової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ТОВ «Орендне підприємство «Шахта ОСОБА_3 Московська» « Про стягнення заробітної плати,компенсації за невикористану відпуску,середнього середнього заробітку за час затримки розрахунку,відшкодування моральної шкоди»,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заробітну плату,компенсацію за невикористану відпуску,середній заробіток за час затримки розрахунку,відшкодування моральної шкоди.

ОСОБА_3 вимоги позивач мотивує тим, що вона працювала у відповідача телефоністом з повним робочім днем з 24 лютого 1981 року,а 23 серпня 2014 року її звільнили з займаної посади за власним бажанням та позивач недоотримав заробітну плату 5117 гр.69 коп. Вважає, що відповідач несе відповідальність за затримку повного розрахунку при звільненні, тому повинний виплатити середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку та у відшкодування моральної шкоди просить стягнути із відповідача 3000 гр. У судовому засіданні такі вимоги позивач підтримав,наполягає на їх задоволенні.

Представник відповідача до судового засідання не з*явився але у наданих запереченнях позов не визнав та зазначив,що затримка повної виплати зарплатні позивачу не була здійснена у зв*язку із проведенням АТО не нестабільною роботою підприємства,не заперечує про заборгованість по зарплатні позивачу у розмірі 5117 гр. 69 коп.

Справа розглядається у відповідності до вимог ст. 234 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Пленум Верховного Суду України у постанові № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» звернув увагу судів на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Контитуції України,КЗпП України та інших актів законодавства України.

Згідно ст.43 Конституції України кожен має право на працю,що включає можливість заробляти собі на життя працею,яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні,безпечні і здорові умови праці ,на заробітну плату,не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом .

Між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються КЗпП України.

Позивач ОСОБА_2 з 24 лютого 1981 року знаходився у трудових відносинах з відповідачем . 23 серпня 2014 року вона була звільнена з займаної посади за власним бажанням.

(а.с. 7-12).

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Однак в порушення вказаних положень КЗпП України підприємство остаточний розрахунок з позивачем належних до сплати сум не провели.

Мається заборгованість по зарплатні у розмірі 5117 гр.69 коп., котру не заперечує відповідач.

(а.с.6)

Як зазначив Конституційний суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 справа № 1-5/2012 згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 2 цієї статті при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Установивши під час розгляду справи про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, якщо він не був у цей день на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У справі, яка розглядається судом , між сторонами виник спір із приводу порушення відповідачем законодавства про оплату праці з передбачених ст. ст. 116, 117 КЗпП України підстав.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Суд визначає,що відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року Про практику застосування судами законодавства про оплату праці установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Згідно з п. 2, п. 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.

Згідно з п. 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період.

Як вбачається із пояснень сторін,наданих доказів дійсно після звільнення позивача йому несвоєчасно були сплачені належні суми заробітної плати.

Враховуючи зазначене,положення Порядку про обчислення середньої заробітної плати,а також встановлені судом фактичні обставини справи ,суд перевірив розрахунок ,наданий позивачем та визнав його дещо неправильним з наступного:

Середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 складає :

червні 2014 року 1255 гр.73 коп. та відпрацьовано у цьому місяці 15 днів.

липні 2014 року ,згідно наданої довідки ,2007 гр.03 коп. та відпрацьовано 12 днів.

Середньоденна заробітна плата позивача за два місяці ,що передують події,з якою пов*язана відповідна виплата ,тобто подія звільнення позивача.,складає

120 гр.84 коп. із розрахунку:

1255 гр.гр.73 коп. + 2007гр.03 коп.

------------------------------------------------

27днів

Таким чином суд приходить до висновку, що не проведення своєчасного розрахунку з позивачем є порушенням статей 47 та 116 Кодексу. У звязку з цим позивачу необхідно сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку належних до сплати сум за період з 23 серпня 2014 року по 05 травня 2015 року у розмірі середнього заробітку у 120 гр.84 коп. на 160 робочих дня на загальну суму 21753 грн. 20 коп., яка підлягає стягненню на користь позивача.

Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України суд прийняв до уваги доводи позивача про завдання йому моральної шкоди внаслідок порушення його законних прав. Суд врахував глибину та тривалість моральних страждань, втрату нормальних життєвих зв'язків, що вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже, з врахуванням ступеня та глибини моральних страждань позивача, керуючись принципом розумності та справедливості, суд знаходить можливим стягнути на користь позивача 200 грн. як відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги частково доведеними, тому підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст.36,40.44,47,84, 116, 117,235,237-1 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 59, 60, 88, 209, 212, 214-215, 217, 218,234 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ТОВ «Орендне підприємство «Шахта ОСОБА_3 Московська» «Про стягнення заробітної плати,компенсації за відпуску, середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди» задовольнити частково.

Стягнути з ТОВ «Орендне підприємство «Шахта ОСОБА_3 Московська» « на користь ОСОБА_4 заборгованість по зарплатні та компенсацію за невикористану відпуску 5117 гр. 69 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 23 серпня 2014 року до 05 травня 2015 року в розмірі 21753 (двадцять одна тисяча сімсот п*ятьдесят три) гр. 20 коп. та моральну шкоду у розмірі 200 гр.

Стягнути з ТОВ «Орендне підприємство «Шахта ОСОБА_3 Московська» на користь держави судовий збір в сумі 260 (двісти шістдесят ) грн. 71коп.

На рішення може бути подана апеляція до Апеляційного суду Запорізької області протягом десяти днів із дня виготовлення повного рішення ,тобто з 07 травня 2015 року.

Заява про скасування заочного рішення може бути подана протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя :