Справа №487/3788/14-ц 20.07.2015 20.07.2015 20.07.2015
Провадження №22-ц/784/1817/15 Головуючий у 1 інстанції Разумовська О.Г.
Категорія 5 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20 липня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.

із секретарем судового засідання - Гордійчук С.С.,

з участю:

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3.,

представника відповідача - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_4 рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 червня 2015 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про припинення права на частку у спільному майні та стягнення компенсації її вартості, -

у с т а н о в и л а :

14 квітня 2014 року ОСОБА_2 пред'явила зазначений позов до ОСОБА_5, який обґрунтувала наступним.

На підставі свідоцтва про право власності від 23 липня 2013 року їй належить 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 житловою площею 32 кв.м, загальною площею 54,5 кв.м з господарськими будівлями та спорудами та автомобіль марки ВАЗ моделі 2115 40, 2008 року випуску, колір коричневий, тип ТЗ - ЛЕГКОВИЙ СЕДАН-В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1., набуті за час шлюбу з ОСОБА_6

Власником іншої 1/2 частки у зазначеному будинку був її чоловік ОСОБА_7.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року чоловік помер, внаслідок чого відкрилася спадщина.

Відповідно до закону, право на її спадкування в рівних частках мали: вона - як дружина; дочка померлого - ОСОБА_8, та його син - ОСОБА_5

При цьому, частка кожного становила по 1/3 частці від спадщини.

ОСОБА_8 в установленому законом порядку відмовилася від спадщини на її користь.

Вона ж та ОСОБА_5 прийняли спадщину, отримавши про це відповідні свідоцтва - вона, 23 липня 2013 року, про спадкування 2/3 часток майна померлого, а ОСОБА_5 - 09 червня 2015 року, про право на 1/6 частку спадщини.

За такого, їй, в цілому, належить 5/6 часток у спірному будинку та автомобілі, а відповідачеві - 1/6 частка.

Посилаючись на виникнення спору між нею та відповідачем щодо права володіння й користування спадковим майном, а також неможливість реально виділити тому його частку з будинку і автомобіля, що входять до складу спадщини, просила припинити право власності ОСОБА_5 на належу його частку у спільному майні, а саме, право на 1/6 частку у спільному жилому будинку АДРЕСА_1 та автомобіль марки ВАЗ моделі 2115 40, реєстраційний номер НОМЕР_1, визнавши за нею право власності на них.

Присудити ОСОБА_5 з неї компенсацію за припинені у власності частки у розмірі 30 412 гривень.

03 лютого 2015 року ОСОБА_2 подала до суду заяву із клопотанням стягнути з відповідача на її користь ще й судові витрати.

Пізніше, представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відмовився від вимог щодо припинення права власності на частку в автомобілі, оскільки сторони вирішили питання добровільно, а також від стягнення на користь позивача судових витрат.

Своєю ухвалою від 15 червня 2015 року Заводський районний суд м. Миколаєва прийняв відмову від названих вимог і, у названій частині, провадження у справі закрив.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 червня 2015 року решта позовних вимог задоволена у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_4 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

Скаргу обґрунтував невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме, ігнорування судом необхідності встановленні дійсного розміру частки відповідача, а, відповідно, і можливості припинення його права власності на неї.

Апеляційні скарги слід задовольнити у повному обсязі, оскаржене рішення суду 1 інстанції скасувати і ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволені позову відмовити за його недоведеністю.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому судовому рішенні, суд 1 інстанції виходив з того, що сторони у різних частках є співвласниками будинку АДРЕСА_1 у м. Миколаєві. Частка позивача в ньому становить 5/6 часток, а відповідача 1/6 частка. Оскільки частка останнього є незначною і її не можна виділити в натурі, то, за попереднього внесення позивачем на депозитний рахунок суду її вартості, право відповідач на неї слід припинити.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області не у повній мірі погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає помилковими, необґрунтованими й незаконними.

Так, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтями 307, 308-311 ЦПК України і з'ясовує: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Виходячи з викладеного вище, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення районного суду ухвалено не у повній відповідності з нормами чинного цивільного законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини, а тому не може вважатися законним та обґрунтованим.

Так, за Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинств.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зазначити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність - в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Дійсно, за ст. ст. 355-356, 358, 364 та 365 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше фізичних або юридичних осіб, держави, територіальних громад із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Крім того, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

При цьому, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні лише за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

У той же час, суд може вирішувати правову долю майна, в тому числі і спільного, лише за умови, що воно у встановленому законом порядку стало об'єктом права власності, перебуває у вільному цивільному обороті і не має передбачених законом чи ухваленим компетентним органом відповідним правозастосовним актом обтяжень та обмежень, які б перешкоджали такому обороту.

Зокрема, перешкодою до вільного цивільного обороту об'єктів нерухомості є наявність в ньому самовільних перепланувань, добудов та переобладнань, а також помилок у правовстановлюючих документах.

Як вбачається з матеріалів даної справи, а саме, свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 червня 2015 року, нотаріус, вчиняючи нотаріальну дію з його видачі, зазначив в ній дві суперечливі інформації щодо частки ОСОБА_5, які при внесені в реєстри і узаконив.

Так, в описовій частині свідоцтва він зазначив, що частка відповідача в спадковому майні становить 1/3 частку від спадщини, або 1/6 частку від цілого житлового будинку. Проте в ньому ж, до реєстрації визначає вже іншу частку і запропонував зареєструвати за відповідачем 1/3 частку, але вже від цілого будинку.

У подальшому, вчиняючи реєстраційні дії в Спадковому реєстрі нотаріус зазначив, що частка ОСОБА_5 в будинку АДРЕСА_1 в м. Миколаєві складає 1/3 від загального обсягу спадщини.

Проте, в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності розмір частки відповідача зазначено 1/3 від будинку.

Оскільки свідоцтво про право власності та запис в Державному реєстрі прав власності в сукупності і є тою правовстановлюючою базою на об'єкт права власності, то в них не повинно міститися розбіжностей, оскільки інше робить назване право вразливим.

Суд 1 інстанції на це своєї уваги не звернув і, в установленому законом порядку, не визначився в дійсній частці відповідача, хоча її розмір мав визначальне значення для вирішення даного позову, оскільки від цього залежало дотримання умов припинення частки за ст. 365 ЦК України. Зокрема, це стосується її значимості, можливості реального виділення, розміру компенсації.

Більше того, за межами дослідження суду залишилися і наявність названих умов, які за законом давали право суду для припинення права власності одного з співвласників.

За такого, оскаржене рішення суду є передчасним, а тому воно підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Крім того, в порядку ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_5 179 гривень 33 копійки судових витрат в апеляційній інстанції.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_5 -ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 червня 2015 року, скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у позові до ОСОБА_5 про припинення права на частку у спільному майні та стягнення компенсації вартості цієї частки.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 179 гривень 33 копійки судових витрат в апеляційній інстанції.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді