Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 320/6782/14-ц Головуючий у 1 інстанції Притуло Л.В.
Провадження № 22-ц/778/3751/15 Суддя-доповідач Дзярук М.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.,

Суддів: Дзярука М.П.,

Трофимової Д.А.,

При секретарі Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про відшкодування суми боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування суми боргу.

В позові зазначав, що відповідно до договору позики від 13.12.2013 року він передав ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 150 000 грн., а вона в свою чергу прийняла грошові кошти та зобов'язалася повернути їх у визначений термін. На неодноразові вимоги повернути зазначену договором суму, ОСОБА_3 відмовляється. Питання у досудовому порядку між ними врегулювати не вдалось. Право вимоги повернення суми позики настало 01.03.2014 року. Сума основного боргу складає 150 000 грн., сума процентів за 2 місяці користування коштами складає 30 000 грн., загальна сума боргу складає 180 000 грн.

Посилаючись на викладені обставини, просив суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики від 13.12.2013 року у сумі 15 000 грн., проценти за користування коштами у розмірі 30 000 грн., а також суму сплаченого судового збору у розмірі 1 800 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 квітня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики від 13.12.2013 року в розмірі 150 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 проценти за користування коштами в розмірі 30 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму судового збору в розмірі 1800 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13 грудня 2013 року між сторонами було укладено договір позики у вигляді розписки, на підтвердження чого ОСОБА_3 була видана розписка, відповідно до умов якої, відповідач отримала в борг 150 000,00 грн. під 10 відсотків річних, з поверненням 180 000,00 грн. строком до 01.03.2014р. У встановлений строк відповідач грошові кошти не повернула.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції на підставі статей 526, 530, 549-552, 625, 1046-1049 ЦК України, дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позову позивачем. Проте повністю погодитись з висновком суду першої інстанції не можна.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або іншій документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором ( ч.1 ст.1049 ЦК України.

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своїм правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6079цс14 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України. Доводи апеляційної скарги щодо не укладення сторонами договору позики, відсутність доказів на підтвердження виникнення між позивачем та відповідачем зобов'язань за договором позики, а також факту передачі коштів колегія суддів відхиляє, оскільки такі не ґрунтуються на нормах закону.

За змістом частин 1,2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому дата складання розписки може не співпадати з моментом передачі грошей (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6079цс14).

Наявність у ОСОБА_4 оригіналу розписки є беззаперечним доказом укладення між сторонами договору позики та отримання відповідачем від позивача певних грошових сум.

За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів на підтвердження передачі коштів не ґрунтуються на матеріалах справи, а тому підлягають відхиленню.

Разом із тим, колегія суддів вважає, що висновок суду про укладення сторонами договору позики під проценти є необґрунтованим та таким, що не відповідає матеріалам справи та поясненням сторін.

Так, з матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що між сторонами при передачі грошей була домовленість про безпроцентну позику.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення процентів за користування грошима підлягає скасуванню. Але, враховуючи, що резолютивна частина рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 215 ЦПК України, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 309, 313, 316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3- задовольнити частково.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 квітня 2015 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про відшкодування суми боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки с. Новоданилівка, Якимівського району, Запорізької області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, яка проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця м. Мелітополя, Запорізької області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, який проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 суму боргу за договором позики від 13.12.2013 року в розмірі 150 000 (сто п»ятдесят тисяч) гривень та судовий збір в розмірі 1 500,00 грн.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: