АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

Справа № 22-ц/796/196 Головуючий у 1 інстанції Зінченко С.В..
2015 рік Доповідач Шахова О.В.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :
головуючого Шахової О.В.
суддів Головачова Я.В.,Невідомої Т.О..
при секретарі Бугай О.О.
розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним
за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Солом‛янського районного суду м. Києва від 24 березня 2014 року ,
В С Т А Н О В И Л А :
В січні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування частини жилого будинку, складеного його матір‛ю ОСОБА_4 на користь відповідача ОСОБА_2- рідного брата померлої, з підстав того, що договір було вчинено під впливом психологічного тиску, тяжких обставин та в стані коли ОСОБА_4 не могла розуміти значення своїх дій та (або) не могла керувати ними внаслідок сліпоти та психічної хвороби.
РішеннямСолом‛янського районного суду м. Києва від 24 березня 2014 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення його позову .

На обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач вказує, зокрема, що висновки суду про те, що позовні вимоги не ґрунтуються на доказах не відповідають дійсності, оскільки під час розгляду справи суд не розглянув його клопотання про витребування медичної документації та про призначення судової психіатричної експертизи,яке викладено в позовній заяві. Судом не допитані свідки які також він просив допитати та не враховано, що він є єдиним сином померлої,яку він похоронив і до теперішнього часу зареєстрований в будинку матері. З посиланням на зазначене вважає, що під час перегляду рішення суду першої інстанції необхідно витребувати відповідну медичну документацію стосовно стану здоров‛я ОСОБА_4, допитати свідків та призначити судову психіатричну експертизу.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник доводи, викладені в апеляційній скарзі підтримали та з урахуванням висновків судової психіатричної експертизи від 4 грудня 2014 року просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник проти апеляційної скарги заперечували,просили залишити рішення суду першої інстанції без змін,яке на їх думку ухвалено з дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді Шахової О.В., пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу, в межах її доводів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; а згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків,крім тих,що пов'язані з його недійсністю.

Згідно ст.203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам: особа, яка вчиняє правочин. повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обовязки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_4 є матір'ю позивача ОСОБА_1 та рідною сестрою відповідача ОСОБА_2

08.08.20103 року ОСОБА_4 вчинено на користь відповідача ОСОБА_2 договір дарування, за яким вона подарувала йому належну її на праві власності 177/300 частину жилого будинку АДРЕСА_1.

При укладенні спірного договору сторонам роз'яснено його зміст щодо природи правочину та його наслідків для сторін, нотаріусом перевірено дієздатність сторін, що підтверджується підписами сторін правочину на самому договорі дарування (а.с.40).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволені позову про визнання договору дарування недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача носять декларативний характер і на вимогу ст. 60 ЦПК він не надав належних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що правочин вчинено під насильством чи тиском, а також за наявності хвороби в дарувальника, яка б перешкоджала останній керувати власними діями чи розуміти їх наслідки.

Таких висновків суд першої інстанції дійшов після повного, всебічного зясування обставин справи, перевірки доводів і заперечень сторін, надання належної правої оцінки зібраним у справі доказів та застосування правових норми, які регулюють дані правовідносини, з огляду на що рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону, є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції по справі призначені та проведені судові психіатричні експертизи на предмет психічного стану ОСОБА_4 на час вчинення договору дарування 8 серпня 2008 року та чи спроможна була вона усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними під час підписання договору.

Так,згідно висновку експертизи,проведеної 4 грудня 2014 року експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи №1032, ОСОБА_4 на час вчинення спірного договору страждала на помірну розумову відсталість ( F71-зідно з МКХ) і за своїм психічним станом в зазначений період часу не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (а.с.175-179).

За висновками повторної посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи № 86ц від 8 квітня 2015 року, проведеної експертами Київського психіатрично-наркологічного медичного обєднання вбачається, що встановлені дані, в тому числі отримані після експертного дослідження від 4 грудня 2014 року, свідчать про достатню соціальну адаптованість ОСОБА_4, здатність її вести господарство, доглядати за дитиною,дивитись телебачення, читати книги для сліпих та свідчать про мінімальний рівень розумової недостатності,або про його відсутність. Проте, оскільки в наданих матеріалах відомості є суперечливими,категорично визначити ступінь розумового недорозвинення та глибину психічних розладів у ОСОБА_4 на час вчинення договору дарування не можливо (а.с.229-231).

Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням,що ґрунтується на всебічному,повному, повному обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність,допустимість,достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв‛язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмову у прийнятті.

Надаючи оцінку експертному висновку №1032 від 4 грудня 2014 року за висновками якої ОСОБА_4під час вчинення спірного договору дарування за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, колегія суддів вважає, що зазначений доказ, в розумінні ст.ст.57-59 ЦПК, неможливо визнати достатнім, належним та допустимим,з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Тобто, хоча висновок експертизи є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення такого правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Виходячи з норми ч. 1 ст. 225 ЦК України висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях,проте висновки експертів зроблено без достатніх медичних даних, щодо розладу психіки ОСОБА_4, оскільки в експертизі зазначається, що остання на обліку з приводу психічних захворювань протягом всього свого життя не перебувала і векспертизі не приведено відомостей до якої категорії психічних порушень необхідно віднести вказані експертами розлади психіки ОСОБА_4 - до тимчасових чи хронічних

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає можливості вважати висновок вказаної експертизи повним та обґрунтованим, він не є однозначним та стверджуючим фактом.

Щодо оцінки експертного висновку № 86ц від 8 квітня 2015 року слід зазначити, що на порушення п.6 Порядку проведення судово-психіатричних експертиз,вказаний висновок не мотивований та проведений в складі двох спеціалістів. Вимоги визначені в ухвалі суду про призначення та проведення повторної комісійної експертизи не виконані. До висновків включені матеріали (письмові пояснення осіб) які не досліджувалися судом та надійшли до суду після ухвалення питання про призначення експертизи (долучені до справи оскільки надійшли через канцелярії суду та містять відмітку про реєстрацію).

Згідно з п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов'язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи.

Згідно п. 17 зазначеної постанови суд при дослідженні експертного висновку повинен з'ясувати:чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи;чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі;компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень;достатність поданих експертові об'єктів дослідження;повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним;узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи;обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Зазначеним вимогам експертний висновок № 86ц не відповідає та також не може бути прийнято як належний та допустимий доказ..

Таким чином, як на час розгляду справи в суді першої так і в суді апеляційної інстанції позивачем не надано і судами не встановлено належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження доводів позивача про те, що вчинення договору дарування 8 серпня 2003 року відбулося під впливом психологічного тиску, тяжких обставин та в стані коли ОСОБА_4 не могла розуміти значення своїх дій та (або) не могла керувати ними внаслідок сліпоти тапсихічної хвороби.

За змістом правових норм викладених в параграфі 2 глави 16 Цивільного Кодексу України вбачається, що правочин може бути визнано недійсним лише з однієї передбаченої законом підстави.

З матеріалів справи вбачається, що за життя ОСОБА_4 ніколи на лікування та на психіатричному обліку з приводу будь-яких психіатричних захворювань не перебувала, навчалась в спеціалізованій, а потім в допоміжній школі, працювала, самостійно виховувала сина. З 3 жовтня 1977 року її було присвоєно 1 групу інвалідності по зору безстроково та встановлено діагноз «олігофренія ступеню імбецильності».

Висновки суду першої інстанції про те, що правочини,що вчинені під впливом тиску (насильства), належать до оспорюваних правочинів, а тому наявність насильства чи психологічного тиску як такого та наявність дій сторони правочину щодо вчинення насильства чи тиску мають бути доведені особою, яка діяла під впливом такого насильства або тиску грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

За рішенням Європейського Суду у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Кryvitska and Кryvitskyy v. Ukraine) від 02.12.2010 (п. 48) зазначається про необхідність вагомої доказової бази для ретроспективного визнання правочину недійсним з підстав нездатності особи розуміти значення своїх дій та керувати ними. Недотримання вимог до такої доказової бази призводить, згідно з висновками Європейського суду з прав людини, до гіпотетичної оцінки фактів і може завадити передбачуваності судового рішення. У зазначеній справі Європейський суд акцентував увагу на тому, що особа, яка вчинила спірний правочин, за життя ніколи не визнавалася недієздатною, мала самостійний спосіб життя, а висновок щодо її нездатності розуміти свої дії був зроблений вже після її смерті, через 10 років після спірного правочину.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом процесуального та матеріального права не знайшли свого підтвердження, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують та є такими, що не тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, з огляду на викладене не відносяться до тих, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303,304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Соломянського районного суду м. Києва від 24 березня 2014 року залишити без змін .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді