Справа № 505/1496/15-ц
Провадження № 2/505/805/2015
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.07.2015 року Котовський міськрайонний суд Одеської області
в складі: головуючого судді Нікітішина В.П.

при секретарі Шевчук С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Котовську Одеської області цивільну справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м.Одеси до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , їх дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки й піклування Котовської міськради, про виселення із гуртожитку

В С Т А Н О В И В:

Позивач КЕВ м.Одеси звернувся 07.04.2015 року в суд з цим позовом та просить ухвалити рішення суду яким виселити відповідачів із житлового приміщення ( трикімнатного блоку площею 62,2 кв.м.) в гуртожитку МОУ за адресою: АДРЕСА_1 .

Підставою цьому зазначав те, що Збройні Сили України, відповідно ст.ст. 1, 3 Закону України "Про Збройні Сили України", ст.ст. 2, 10 Закону України "Про оборону України" - це військове формування, на яке покладається оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і неподільності. Безпосереднє керівництво Збройними Силами України здійснюється Міністерством оборони України, яке відповідно ст. З Закону України "Про збройні Сили України" є центральним органом виконавчої влади і військового управління.
Відповідно ст.ст. 1, 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗС України здійснює управління військовим майном.
Згідно ст. ст. З, 4 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України" майно, з моменту надходження до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною, набуває статусу військового майна та обліковується у органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України.
КЕВ м. Одеси веде облік казармено-житлового фонду, в порядку, визначеному Статутом гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України, наказом МОУ від 03.07.2013 № 448 (як і раніше діючого від 21.04.2011р. № 215) «Про затвердження Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України» та Положенням про КЕВ м. Одеси, а також здійснює контроль за використанням жилого фонду Міністерства оборони України в порядку ст. 29, 30 ЖК України.
Будівлі, розташовані в Одеському гарнізоні за адресою: АДРЕСА_2 ), є нерухомим військовим майном, яке належить Міністерству оборони України, знаходилось на балансі Котовської КЕЧ району, а 10.07.2008 р. за Актом прийому-передачі передано на баланс КЕВ м. Одеси.
Зокрема, буд. за ген. планом №614 на території військового містечка № НОМЕР_1 в м. Котовськ є гуртожитком Міністерства оборони України.
Згідно ст. 127 ЖК України гуртожитки використовуються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання.
Відповідно наказу МОУ № 737 від 30.11.11 р. «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень»: «Гуртожитки МОУ призначені для тимчасового проживання курсантів (слухачів) і військовослужбовців рядового, сержантського, старшинського і офіцерського складу, які проходять військову службу за контрактом і перебувають у шлюбі, під час навчання у військових навчальних закладах МО України або проходження ними військової служби, за умови відсутності в них місця проживання за місцем служби».
На підставі окремого доручення Міністра оборони України, доведеного розпорядженням начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління, КЕВ м. Одеси здійснює заходи реалізації державної програми по поверненню службових квартир та житлових приміщень в гуртожитках до житлового фонду гарнізонів особами, які їх безпідставно утримують.
На виконання протокольного рішення міжвідомчої наради військової прокуратури Південного регіону України, - КЕВ м. Одеси в серпні 2014р. проведено інвентаризацію мешканців гуртожитків МОУ.
Так при проведенні КЕВ м. Одеси інвентаризації мешканців гуртожитків військового містечка № НОМЕР_1 в м. Котовськ було виявлено, що відповідачі заселились до трикімнатного блоку площею 62,2 кв.м. в гуртожитку МОУ за адресою: АДРЕСА_3 к.4. під час проходження військової служби ОСОБА_1 . У 2004 році його було звільнено з військової служби при вислузі у 4 роки.
На теперішній час відповідачі, не проходячи дійсну військову службу у ЗСУ, не знаходячись на обліку військових пенсіонерів та військовослужбовців потребуючих поліпшення житлових умов в гарнізоні, не має на проживання у гуртожитку МОУ.
Згідно розділу 5.10 наказу МОУ № 737 від 30.11.11 р. «Підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення особи, які самоправно зайняли жилу площу, і колишні члени сім`ї військовослужбовця чи працівника, які проживають,у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу, а також особи, які підпадають під підстави, передбачені статтею 116 Житлового кодексу Української РСР.»
Невиконання відповідачами обов`язку про звільнення житлового приміщення у гуртожитку призведе до порушення права на житло інших громадян, які дійсно проходять військову службу у ЗС України та не мають житла за місцем проходження служби.
Представник позивача за довіреністю Єрємєєва К.С. у своєму клопотанні від 08.07.2015 року на позові наполягала у повному обсязі та просила справу розглянути у відсутність сторони позивач.

Відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , які діють одночасно як законні представники в інтересах свої неповнолітніх дітей, позов у ході попереднього розгляду справи не визнали у повному обсязі.

Свою позицію мотивували відсутністю іншого житла для проживання та положенням ст.125 ЖК УРСР яке забороняє виселення з гуртожитку без надання іншого житла працівників звільнених за скороченням чисельності чи штату. Крім цього виселення дітей можливе лише за згоди органу опіки й піклування. Тому у позові просили відмовити у поєному обсязі.

Мотивацію цієї позиції відповідач ОСОБА_2 виклала у письмовому заперечені до позову, яка доучена до матеріалів справи.

В судове засідання призначене на 22.07.2015 року відповідач ОСОБА_1 не з`явився без пояснення цьому причин, тому за згоди інших учасників судового розгляду справу розглянуто у його відсутність.

Відповідач ОСОБА_2 в ході судового розгляду справи позов не визнала у повному обсязі та просила у його задоволенні відмовити із підстав викладених в її письмовому запереченні.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки й піклування Котовської міськради в особі за довіреністю Туркевич О.М. проти позову заперечувала, оскільки вважала незаконним буде виселення малолітніх дітей з гуртожитку без надання їм іншого житла.

Вислухавши сторону відповідача та представника третьої особи, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про таке.
Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Викладені у позові обставини справи щодо проживання відповідачів в трикімнатному блоці площею 62,2 кв.м. в гуртожитку МОУ за адресою: АДРЕСА_3 к.4. визнаються сторонами та не підлягають доказуванню. Також сторонами визнається та обставина, що це житло було надано сім`ї ОСОБА_1 під час проходження військової служби.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 31.07.2000 р. був призваний в Збройні сили України, про що свідчить відповідна відмітка у його трудовій книжці, копія якої знаходиться в матеріалах справи (а.с. 11 на звороті).

За цією адресою відповідачі ОСОБА_1 і його дружина ОСОБА_5 зареєстровані на постійне місце проживання відповідно з 16.03.2004 року та 21.09.2004 року (а.с.10).

17.11.2004р. ОСОБА_1 був звільнений зі Збройних Сил України у зв`язку із скороченням штатів, про що свідчить відповідна відмітка у його трудовій книжці (а.с.11 на звороті).

Вирішуючи питання щодо виселення відповідачів з гуртожитку суд бере до уваги наступні вимоги закону.

Частиною ч.3 ст.47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Статтею 109 ЖК України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Підпунктом 3.16. Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони від 30.11.2011р. № 737 встановлено, що особа, звільнена з військової служби, яка має вислугу менше ніж 10 років, підлягає виселенню зі службового жилого приміщення з усіма членами сім`ї, які з нею проживають, крім випадків, передбачених чинним законодавством.

Відповідно до п.п. 5.12. вищевказаної Інструкції не можуть бути виселені з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення особи, зазначені у статті 125 Житлового кодексу Української РСР.

Згідно ст. 125 ЖК Української РСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності штату працівників.

Статтею 132 ЖК Української РСР встановлено, що осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Пленум Верховного Суду України в п.22 постанови від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли І в практиці застосування судами Житлового кодексу України" зазначив, що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з`ясовувати, крім інших питань, і підстави заселення у гуртожиток. Якщо гуртожиток надано у зв`язку з роботою, слід з`ясовувати вид трудового договору, укладеного між позивачем і відповідачем, і за яких підстав він був припинений, маючи на увазі, що згідно зі ст. 132 ЖК без надання іншого жилого приміщення можуть бути виселені сезонні, тимчасові працівники, які припинили роботу, особи, які працюють за строковим трудовим договором, а також інші працівники, які звільнилися за власним бажанням без поважних причин, або звільнені за порушення трудової дисципліни чи вчинення злочину. При припиненні трудового договору з інших підстав вони, як і особи, перелічені в ст. 125 ЖК, можуть бути виселені лише з наданням іншого жилого приміщення.

Тому оскільки ОСОБА_1 звільнений 17.11.2004р. з лав Збройних Сил України у зв`язку із скороченням штатів, в наслідок чого він разом зі своєю родиною не може бути виселеним з гуртожитку без надання їм іншого жилого приміщення.

Крім того, разом з повнолітніми відповідачами за цією адресою: АДРЕСА_4 мешкають їх неповнолітні діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21.02.90 року, ратифікованою Україною 27.02.91 року, яка набрала чинності для України 27.09.91 року (далі по тексту - Конвенція), Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї.

За ч. 1 ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

У відповідності до преамбули Закону України "Про охорону дитинства", цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері.

За статтею 1 Закону охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Згідно статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У відповідності до статті 18 Закону діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Згідно ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна.

Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

При таких обставинах позовні вимоги про виселення відповідачів з гуртожитку задоволенню не підлягають.

Судові витрати у справі суд покладає на позивача.

Керуючись ст.ст.10,60,88,212-215 ЦПК України, ст.ст.125,132 ЖК УРСР,суд

ВИРІШИВ:
Квартирно-експлуатаційному відділу м.Одеси у позові до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , їх дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки й піклування Котовської міськради, про виселення із гуртожитку - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через суд який його ухвалив протягом 10 днів з дня проголошення, а особами які не були присутніми при його проголошенні протягом 10 днів з дня отримання копії.

С у д д я-