Справа №472/373/15-ц 14.07.2015 14.07.2015 14.07.2015
Провадження №22-ц/784/1543/15
Суддя по 1 інстанції Кучерявенка С.С.,
Категорія 5 Доповідач апеляційного суду - ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

14 липня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Довжук Т.С., Коломієць В.В.,

при секретарі судового засідання - Богуславській О.М.,

без участі осіб, які беруть участь у справі, належно повідомлених про час місце слухання справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

представника позивачки ОСОБА_2

на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 22 травня 2015 року, з урахуванням додаткового рішення того ж суду від 17 червня 2015 року, у справі за

позовом

ОСОБА_2 до Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

встановила:

У березні 2015 року ОСОБА_2 через свого представника звернулася з позовом до Веселинівської селищної ради Веселинівського району по визнання за нею права власності за набувальною давністю на житловий будинок № 20 по вул. Першотравневій у смт. Веселинове.

В обґрунтування позову вказувала, що вказаний житловий будинок за договором купівлі-продажу, посвідченого Веселинівською державною нотаріальною конторою 16 грудня 1969 року за № 3036 був придбаний ОСОБА_3, яка померла приблизно у 2000 році, спадкоємців у неї не залишилося й спадкова справа не заводилася.

Вона разом зі своїми дітьми у січні 2005 року вселилася до будинку, в якому безперервно проживає, відкрито володіє та користується ним понад десять років.

Посилаючись на викладене, просила визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 22 травня 2015 року, з урахуванням додаткового рішення того ж суду від 17 червня 2015 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, просила його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом ч.1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав, передбачених ст. 344 ЦК України, для визнання за позивачкою права власності на житловий будинок.

Такі висновки суду узгоджуються з матеріалами справи та відповідають вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи, спірний житловий будинок (камяний) забудови 1955 року, технічна інвентаризація вказаного житлового будинку проводилася у 1962 та 1982 роках, як зазначено у технічному паспорті на будинок власниками вказаного житлового будинку значилися ОСОБА_4, ОСОБА_5, а остання - ОСОБА_3, яка згідно із договором купівлі-продажу, посвідченого Веселинівською державною нотаріальною конторою 16 грудня 1969 року за № 3036 придбала будинок у свою власність (а.с. 5-8).

В зазначеному будинку проживала та була зареєстрована по день своєї смерті ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка смт. Веселинове, яка померла 10 грудня 2004 року у віці 65 років. Із актового запису про смерть вбачається, що її похованням займалась ОСОБА_7, яка проживала в ІНФОРМАЦІЯ_2. Після смерті ОСОБА_6 спадкова справа не заводилася (а.с. 61-66).

Позивачка вказувала, що самовільно вселилася до будинку у січні 2005 року, згідно відмітки у паспорті позивачки вона зареєстрована у вказаному будинку з 6 вересня 2006 року, а згідно із неповним витягом із будинкової книги вона зареєстрована в будинку з 6 серпня 2006 року (а.с. 4, 30-32).

Із матеріалів справи також вбачається, що з 2010 року позивачка є споживачем комунальних послуг за вказаною адресою щодо водопостачання та газопостачання.

Інших доказів матеріали справи не містять.

Отже, із матеріалів справи вбачається наявність відносин щодо правонаступництва.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з недоведеності позовних вимог.

При вирішенні питання, чи відповідає порядок володіння спірним майном визначенню набувальна давність, слід враховувати, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Як встановлено судом, позивачці відомий останній власник житлового будинку, після смерті якого відкрилася спадщина.

У разі відсутності спадкоємців за заповітом та законом, спадщину без обмеження строків приймає територіальна громада за місцем відкриття спадщини, інтереси якої представляють відповідні ради (ст. 1277 ЦК України).

Так, відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Правила ст. 1277 ЦК України про відумерле майно застосовуються також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом сплило не менше одного року.

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для задоволення позову повязані з невірним тлумаченням зазначеної норми права, тому не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Викладене свідчить, що рішення районного суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому не вбачається підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_2 відхилити, а рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 22 травня 2015 року, з урахуванням додаткового рішення того ж суду від 17 червня 2015 року, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: