Справа № 157/216/15-ц
Провадження №2/157/89/15
РІШЕННЯ

Іменем України

01 липня 2015 рокумісто Камінь-Каширський

Камінь-Каширський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Антонюк О.В.,

з участю секретаря Фесь Т.І.,

позивача ОСОБА_1,

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

відповідачки ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Сошичненської сільської ради Камінь-Каширського району, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмета спору на стороні відповідача Реєстраційна служба Камінь-Каширського районного управління юстиції у Волинській області, про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку та рішень сільської ради,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, в якому просить скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку, цільове призначення якої ведення особистого селянського господарства, серії ЯК № 072412, виданий на імя відповідачки ОСОБА_5 В обґрунтування вимог зазначає, що у 2011 році став власником житлового будинку та надвірних будівель, розташованих по вул. Шкільна, 8 у с. Запруддя Камінь-Каширського району, які успадкував після смерті ОСОБА_6 Рішенням Сошичненської сільської ради від 04.12.2009 року № 40/3 йому було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів та видачі державного акта на право приватної власності на землю для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд площею 0,25 га по вул. Шкільна, 8 у с. Запруддя у тих межах, якими користувалася його баба ОСОБА_6 Після прийняття спадщини та оформлення правовстановлюючих документів на будинок почав користуватися земельною ділянкою площею 0,25 га. У квітні 2012 року помітив, що частину земельної ділянки площею 0,02772 га переорала відповідачка ОСОБА_5 та посіяла на ній зернові культури. Згодом остання повідомила, що приватизувала цю частину земельної ділянки. 08.06.2012 року на своє звернення отримав з Камінь-Каширської районної державної адміністрації відповідь, що рішенням Сошичненської сільської ради № 46/3 від 18.05.2010 року ОСОБА_5 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів та видачі державного акта на земельну ділянку площею 0,02772 га та складено акт узгодження меж земельної ділянки, який погоджено з членами комісії Сошичненської сільської ради, на підставі чого відповідачка отримала державний акт. Вважає, що ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,02772 га виділено за рахунок земельної ділянки, якою користувалася ОСОБА_6, а після смерті останньої користувався і він, без попереднього вилучення. Окрім того, з ним не було узгоджено меж земельної ділянки, акт виділення на місцевості меж земельної ділянки не підписував, на засідання комісії щодо вирішення земельного питання між ним та відповідачкою його не викликали і до червня 2012 року йому нічого про приватизацію ОСОБА_5 земельної ділянки не було відомо.

Під час розгляду справи позивач ОСОБА_1 та його представники ОСОБА_3 і ОСОБА_2 позовні вимоги збільшили і просили скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на імя відповідачки ОСОБА_5, серії ЯК № 072412, а також рішення Сошичненської сільської ради № 46/3 від 18.05.2010 року, яким ОСОБА_5 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів та видачі державного акта на право приватної власності на землю для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту села Запруддя площею 0,03 га і рішення Сошичненської сільської ради № 11-3/2011 від 07.07.2011 року, яким затверджено технічну документацію.

У запереченні на позов відповідачка ОСОБА_5 зазначає, що прав та інтересів позивача ОСОБА_1 не порушувала, реалізувала своє право на отримання у власність земельної ділянки у законний спосіб та просила застосувати строк позовної давності, оскільки з часу прийняття сільською радою рішення про виділення їй у власність земельної ділянки пройшло більше трьох років, та у задоволені позовних вимог відмовити.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представники ОСОБА_3 і ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали повністю з викладених у позові підстав і просили їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що виділена у приватну власність відповідачці земельна ділянка, перебувала у власності Сошичненської сільської ради, а у 2010 році сесія сільської ради, розглянувши заяву ОСОБА_5, надала їй дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів та видачі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,03 га для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту села Запруддя, а згодом рішенням Сошичненської сільської ради № 11-3/2011 від 07.07.2011 року відповідачці технічну документацію було затверджено. Рішеннями щодо надання спірної земельної ділянки ОСОБА_5 права позивача не порушені, оскільки йому рішенням сільської ради надано дозвіл на виготовлення технічної документації площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, який він успадкував після смерті його баби ОСОБА_6 Остання за життя користувалася земельною ділянкою площею 0,26 га, однак межі її земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначені не були.

Відповідачка ОСОБА_5 у судовому засіданні позов не визнала і пояснила, що вона користувалася спірною земельною ділянкою ще до виділення цієї земельної ділянки їй у приватну власність, звернувшись у 2010 році з заявою до сільської ради, отримала дозвіл на виготовлення технічної документації щодо передачі спірної земельної ділянки у власність, у звязку з чим просила у задоволені позову відмовити.

Представник третьої особи начальник Реєстраційної служби Камінь-Каширського районного управління юстиції ОСОБА_7 у судове засідання не зявився, подав до суду заяву, із змісту якої вбачається, що він просить розгляд справи проводити у його відсутності.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволені позову належить відмовити, зважаючи на таке.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що знаходиться у с. Запруддя по вул. Шкільна, 8, Камінь-Каширського району Волинської області, який він, у відповідності до свідоцтва про право на спадщину по заповіту від 04.08.1987 року, успадкував після смерті своєї баби ОСОБА_6 в 1987 році і право власності на який зареєстрував 15.06.2011 року.

Відповідно до ст. 106-1 ЗК УРСР (у редакції від 12 квітня 1985 року), який діяв на час отримання позивачем свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, перехід права власності на будівлю, розташовану в сільському населеному пункті, не тягне за собою переходу права користування присадибною земельною ділянкою. Надання присадибної земельної ділянки особі, до якої перейшло право власності на будівлю, провадиться на загальних підставах відповідно до вимог цього Кодексу. У випадках переходу в спадщину права власності на розташовану в сільському населеному пункті будівлю спадкоємцям, якщо вони не мають права на одержання у встановленому порядку присадибної земельної ділянки, надається право користування частиною земельної ділянки, необхідної для утримання цієї будівлі, в розмірі 0,03 - 0,06 гектара.

Частиною 2 ст. 120 ЗК України в редакції 2001 року (чинній на час реєстрації позивачем права власності на житловий будинок) передбачено, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці обєкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Тобто, субєктом права власності або користування земельною ділянкою, наданою для будівництва та обслуговування жилого будинку, є особи, яким належить право власності на жилий будинок (або його частину).

Згідно зі ст. 16 Земельного кодексу УРСР 1970 року надання земельних ділянок у користування здійснювалося в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі рішення виконавчих комітетів міської, селищної і сільської Рад депутатів трудящих в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР.

У відповідності до ч. 5 ст. 20 цього Кодексу право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад депутатів трудящих.

З витягів з погосподарських книг Сошичненської сільської ради на 1980-1982 р.р., 1983-1985 р.р., 1986-1990 р.р. вбачається, що у спадкодавця ОСОБА_6 у користуванні знаходилася земельна ділянка у с. Запруддя по вул. Шкільна, 8, Камінь-Каширського району, Волинської області, площею 0,26 га, у тому числі під будівлями 0,01 га.

Належних доказів, які б підтверджували межі земельною ділянки, якою за життя користувалася ОСОБА_6, позивач та його представники суду не надали.

Після реєстрації позивачем ОСОБА_1 у 2011 році права власності на житловий будинок, йому, згідно з рішенням Сошичненської сільської ради від 07 квітня 2011 року № 7-3/2011, було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів та видачі державних актів на право приватної власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку по вул. Шкільна, 8 у с. Запруддя площею 0,25 га, однак позивач це право на даний час не реалізував.

Рішенням Сошичненської сільської ради від 18 травня 2011 року № 8-3/2011 ОСОБА_1 було відмовлено у надані дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів та видачі державних актів на право приватної власності на землю для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту с. Запруддя площею 0,0272 га, оскільки ця земельна ділянка передана у власність відповідачці. Це рішення сільської ради позивач не оскаржував.

ОСОБА_5, жительці с. Запруддя, дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів та видачі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,03 га біля хати у с. Запруддя, було надано за її заявою рішенням Сошичненської сільської ради від 18 травня 2010 року № 46/3.

Рішенням ради від 07 липня 2011 року № 11-3/2011 відповідачці на спірну земельну ділянку затверджено технічну документацію та на підставі цього рішення їй 20 квітня 2012 року видано державний акт (серії № 072492) на право власності на земельну ділянку площею 0,0300 га у с. Запруддя.

Межі виділеної відповідачці земельної ділянки на місцевості (в натурі), як вбачається з акта від 18.05.2011 року, погоджувалися комісією Сошичненської сільської ради з питань сільськогосподарського виробництва, використання земель та збереження природних ресурсів, про що було складено відповідну ситуаційну схему (додаток до акта). Окрім того, як вбачається з акта узгоджувальної комісії Сошичненської сільської ради від 07.06.2011 року, ОСОБА_1 відмовився підписати акт погодження меж, у звязку з чим цей акт було доручено підписати землевпоряднику сільської ради ОСОБА_8 в частині меж земельної ділянки між ОСОБА_5 та ОСОБА_1

З показань у судовому засіданні свідків ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11 вбачається, що з метою врегулювання спору щодо користування спірною земельною ділянкою, який має місце між позивачем та відповідачем тривалий час, комісією сільської ради двічі було здійснено виїзд по місцю розташування спірної земельної ділянки, зокрема, перший раз у 2010 році. У травні 2011 року комісією сільської ради на місці розташування земельної ділянки були проведені відповідні обміри за участю позивача ОСОБА_1, про що складено акт та відповідна ситуаційна схема (додаток до акта від 18.05.2011 року). Під час проведення обмірів ОСОБА_1 було повідомлено, що відповідачці у власність передається спірна земельна ділянка, межі цієї ділянки погодити позивач відмовився.

Як на підставу скасування рішень сільської ради № 46/3 від 18.05.2010 року та № 11-3/2011 від 07.07.2011 року і виданого відповідачці державного акта на право власності на земельну ділянку, позивач ОСОБА_1 посилається на те, що передана у власність відповідачці земельна ділянка була частиною земельною ділянки, яка фактично знаходилася у постійному користуванні його баби ОСОБА_6, а після її смерті у його користуванні.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 3 ст. 10 та частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Між тим, на підтвердження своїх вимог позивач та його представники не надали суду доказів (акт-план встановлення меж на місцевості, тощо), які б підтверджували обставину належності ОСОБА_1, зокрема на праві користування, спірної земельної ділянки, переданої у приватну власність ОСОБА_5 Також, як вже зазначалося вище, позивач не надав суду належних доказів того, що спірною земельною ділянкою користувалася ОСОБА_6, з огляду на те, що таку обставину відповідачка ОСОБА_5 заперечила і пояснила, що вона також користувалася цією земельною ділянкою.

Відповідно до ст. ст. 122, 123 ЗК України 2001 року (в редакції, чинній на час реєстрації позивачем права власності на житловий будинок), надання земельних ділянок у користування здійснюється за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, сільські ради передають земельні ділянки у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натурі (на місцевості) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації.

Згідно зі ст. 125 ЗК України 2001 року право постійного користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз наведених положень земельного законодавства дає підстави для висновку, що особа набуває статусу користувача земельної ділянки за умови відповідного рішення ради, встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) відповідно до затвердженого проекту відведення та державної реєстрації права користування земельною ділянкою.

Отже, суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 не був користувачем спірної земельної ділянки, а тому безпідставними є його твердження про незаконність оскаржуваних ним рішень сільської ради та державного акта на право власності на земельну ділянку з тих підстав, що передана у власність відповідачки земельна ділянка не була вилучена у нього як у користувача у визначеному ЗК України порядку, що передбачено ч. 5 ст. 116 ЗК України 2001 року (чинного, на час прийняття сільською радою рішення про надання відповідачці дозволу на виготовлення технічної документацію на спірну земельну ділянку).

Не ґрунтуються також на вимогах законодавства твердження позивача про незаконність рішень сільської ради і державного акта про право власності на земельну ділянку з передбачених ст. 212 ЗК України 2001 року підстав, якою передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Окрім того, враховуючи, що позивач на момент виготовлення ОСОБА_5 технічної документації щодо відведення земельної ділянки не набув у встановленому порядку статусу власника або землекористувача у встановленому порядку, а тому з ним і не погоджувалися межі земельної ділянки, а погоджувалися межі з сільською радою як власником земельної ділянки (представником сільської ради ОСОБА_8П.).

Таким чином, суд приходить до висновку, що рішення Сошичненської сільської ради № 46/3 від 18.05.2010 року, яким ОСОБА_5 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів та видачі державного акта на право приватної власності на землю для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту села Запруддя площею 0,03 га і рішення Сошичненської сільської ради № 11-3/2011 від 07.07.2011 року, яким затверджено таку технічну документацію, та державний акт серії ЯК № 072412, на право власності на земельну ділянку, виданий на імя ОСОБА_5, не порушують прав позивача, під час прийняття цих рішень не допущено істотних порушень, передбачених законом, які були б підставою для їх скасування, у звязку з чим вважає позовні вимоги безпідставними і приходить до висновку, що у задоволені позову ОСОБА_1 належить відмовити.

Позивач не позбавлений можливості реалізувати надане йому законом право на набуття у власність або користування земельної ділянки для обслуговування його житлового будинку у передбачених вимогами чинного земельного законодавства межах, про що, зокрема, свідчить рішення Сошичненської сільської ради від 07.04.2011 року № 7-3/2011, яким йому надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів та видачі державних актів на право приватної власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку по вул. Шкільна, 8 у с. Запруддя площею 0,25 га, а доводи позивача про те, що земельна ділянка біля його житлового будинку, яка неприватизована іншими особами, є непридатною для використання, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Відповідачка ОСОБА_5 у судовому засіданні заявила клопотання про застосування строків позовної давності, про що подала заяву (письмові заперечення).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного прав або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки, а ст. 261 цього Кодексу передбачено, що початок перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

При цьому ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак, обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права покладається на позивача.

На час виникнення між сторонами спірних правовідносин були чинними положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України, згідно з якими позовна давність не поширювалася на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Зазначена норма виключена Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20 грудня 2011 року, який набрав чинності 15 січня 2012 року. Разом з тим, згідно з п. 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, тобто до 15 січня 2015 року, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про скасування рішень сільської ради та державного акта на право власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_5 25 лютого 2015 року.

Про порушення свого права позивач дізнався і повинен був дізнатися у 2011 році, що, зокрема вбачається з показань допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які пояснили, що ОСОБА_1 був присутній під час здійснення комісією сільської ради обмірів спірної земельної ділянки у травні 2011 року, а також про це свідчить рішення сільської ради від 18 травня 2011 року № 8-3/2011, яким позивачу було відмовлено у надані дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів на спірну земельну ділянку у зв'язку з наданням її іншій особі.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності. Доводи позивача про те, що про порушення свого права він дізнався у квітні 2012 року, коли ОСОБА_5 переорала спірну земельну ділянку, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і не впливають на правильність такого висновку суду.

Разом з тим, оскільки права позивача не порушені, то суд відмовляє у позові за необґрунтованістю позовних вимог.

Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено повністю, судові витрати з відповідачів стягненню не підлягають.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 120, 121, 122, 123, 125, 152 ЗК України 2001 року, ст. ст. 16, 256, 257, 261, 267, 268 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 15, 57, 60, 88, 209, 215, 218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У позові ОСОБА_1 до Сошичненської сільської ради Камінь-Каширського району, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмета спору на стороні відповідача Реєстраційна служба Камінь-Каширського районного управління юстиції у Волинській області, про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку та рішень сільської ради, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до судової палати у цивільних справах апеляційного суду Волинської області через Камінь-Каширський районний суд протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: ОСОБА_12