Справа № 500/3392/15-ц
Провадження № 2/500/2020/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2015 року року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області

в складі : головуючого судді Грубіян Л.І.,

при секретарі Матвійчук Н.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізмаїл цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, орган опіки та піклування Ізмаїльської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітніх дітей без згоди та супроводу батька,

В С Т А Н О В И В:

11.06.2015 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, орган опіки та піклування Ізмаїльської міської ради, про надання дозволу на оформлення та видачу проїзних документів для виїзду за межі України, а такожнадання дозволу на виїзд за межі України у її супроводі або супроводі інших уповноважених нею осіб, а саме: бабусі, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також дідуся, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, виїзд малолітнім ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, без згоди та супроводу батька, починаючи від дня набрання чинності рішенням до досягнення дітьми шістнадцяти років. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано на підставі рішення ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.04.2014 року. Зазначає, що після припинення шлюбних відносин з відповідачем, який є батьком її малолітніх дітей, вона має намір влітку вивезти дітей на відпочинок до країн Євросоюзу. Вважає, що вказана подорож матиме велике значення для духовного та фізичного розвитку дітей, їх оздоровлення, розширення кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вивчення іноземних мов. На її прохання надати дозвіл на виїзд дітей за межі України відповідач відмовляється, у звязку з чим, вимушена звернутися до суду.

У судовому засіданні позивачка позовні вимоги уточнила, остаточно просила надати дозвіл на оформлення та видачу проїзних документів для виїзду за межі України її малолітніх дітей, танадати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітнім ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, та інших уповноважених нею осіб, а саме: бабусі, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також дідуся, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, а саме до: Російської Федерації із можливістю проїзду через Республіку Молдову, Республіку Білорусь, а також до країн Євросоюзу: Республіки Румунії, Німеччини, Болгарії, Франції, Італії, Греції, Туреччини, Єгипту, з дня набрання рішенням законної сили до досягнення дітьми шістнадцяти років. На задоволенні позову наполягала на підставі доводів, викладених в позовній заяві.

Відповідач заперечував проти уточненого позову. В обґрунтування заперечень відповідач пояснив, що постійно приймає участь у вихованні, навчанні, лікуванні та оздоровленні своїх дітей. Зазначає, що на початку червня позивачка звернулась до нього з пропозицією виготовлення проїзних документів для дітей, однак у зазначений час та у домовленому місці не з'явилась. Пропозиції щодо надання дозволу про тимчасовий виїзд дітей за кордон не поступало. Стверджує, що позивачка не зазначає дати виїзду та дати повернення дітей в Україну, країну до я кої плануються виїзди, не підтверджує мету поїздок та не надає доказів того, що дитина під час таких поїздок буде забезпечена належними умовами проживання, медичного страхування, що права та інтереси малолітніх дітей не будуть порушені.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, вважала позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки відповідає інтересам дітей. В останнє судове засідання не з'явилася.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, розглянувши подані ними документи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.

За змістом ст.ст.10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому 19.09.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області шлюбі, актовий запис №517.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.04.2014 року шлюб між сторонами розірвано.

Від спільного шлюбу сторони мають малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, які проживають з позивачкою ОСОБА_1.

Позивачка є громадянкою України, зареєстрована та проживає на території України.

Відповідач є громадянином України, зареєстрований та проживає на території України. Від надання дозволу на тимчасовий виїзд сина за межі України у добровільному порядку ухиляється.

Пунктом 1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України №789-12 від 27.02.1991 року (далі Конвенція), передбачено, що у всіх діях по відношенню до дітей, незалежно від того, здійснюються вона державними або приватними закладами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергову увагу приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 9 Конвенції визначає, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з п.2 ст.10 Конвенції дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. 3 цією метою і відповідно до зобов'язання Держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Стаття 18 Конвенції проголошує, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Аналогічні положення містяться у ст.ст.14, 15 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 року №2402, який був прийнятий на розвиток міжнародного права в Україні.

Принципом 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю.

Відповідно до положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

За змістом ст.ст.7, 150, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадяни України» від 21.01.1994 року №3857-ХІІ (далі Закон №3857-ХІІ), Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 (далі Правила №57), Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року №231 (далі Правила №231).

Так, згідно ст.2 Закону №3857-ХІІ документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; проїзний документ дитини; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; посвідчення особи моряка.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону №3857-ХІІ оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Аналогічні за змістом містять положення п.18 Правил №231.

Пункт 4 Правил №57 передбачає, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків:

якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску;

якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном;

у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері).

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Відтак, враховуючи, що батьки дітей не проживають разом, у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд малолітніх дітей за межі України для тимчасового перебування, беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють їх виїзд, а також для недопущення порушення прав малолітніх дітей та можливості їх належного фізичного, духовного й морального розвитку, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 61, 64, 158, 197, 208, 209, 212 - 215, 218, 222 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітніх дітей без згоди та супроводу батька, - задовольнити частково.

Надати ОСОБА_1 дозвіл на оформлення та видачу проїзних документів для виїзду за межі України на ім'я ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, які мешкають за адресою: АДРЕСА_1, без згоди їх батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, терміном на три роки з дня набрання рішенням законної сили.

Дозволити тимчасовий виїзд малолітнім ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, та інших уповноважених нею осіб, а саме: бабусі, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також дідуся, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, а саме до: Російської Федерації із можливістю проїзду через Республіку Молдову, Республіку Білорусь, а також до країн Євросоюзу: Республіки Румунії, Німеччини, Болгарії, Франції, Італії, Греції, Туреччини, Єгипту, терміном на три роки з дня набрання рішенням законної сили.

В іншій частині-відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_7