Справа № 373/1706/13 Головуючий у І інстанції Рева О.І.
Провадження № 22-ц/780/4270/15 Доповідач у 2 інстанції Даценко Л. М.
Категорія 4 23.07.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

23 липня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Приходька К.П.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності,

встановила:

У червні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності.

Зазначав, що з 28 лютого 1997 року до 20 серпня 2013 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_3 За час шлюбу ними було придбано: житловий будинок по АДРЕСА_1 промислові магазини площею 38,5 кв. м та 93,22 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 та автомобіль марки «Mercedes-Benz S-350».

Посилаючись на те, що шлюб між ними розiрвано, проте згоди щодо поділу спільного сумісного майна не досягнуто, у процесі розгляду справи уточнивши позовні вимоги, просив у порядку поділу зазначеного майна визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаних житлового будинку, автомобіля, промислових магазинів, грошових коштів, які знаходяться на рахунках фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, і товаро-матеріальних цінностей фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 та стягнути з ОСОБА_3 на його користь 1/2 частину боргового зобов'язання в розмірі 57304,45 грн., що стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 солідарно на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2012 року.

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності.

Посилаючись на те, що за час шлюбу нею та ОСОБА_2 було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Mercedes-Benz S-350», просила в порядку поділу цього майна визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку, стягнути з ОСОБА_2 на її користь 90000 грн. грошової компенсації за 1/2 частину зазначеного автомобіля та 57304,45 грн. 1/2 частину боргового зобов'язання.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та на 1/2 частину автомобіля марки «Mercedes-Benz S-350», у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На зазначене рішення позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні первісного позову та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, а саме: визнати спільною сумісною власністю подружжя та визнати право власності за ним на ? частину наступного майна: промислового магазину загальною площею 38,5 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2; промислового магазину з мансардними спорудами загальною площею 93,22 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2; грошових коштів, які знаходяться на рахунку (рахунках) ФОП «Гайдар Наталя Володимирівна»; товаро-матеріальних цінностей ФОП «Гайдар Наталя Володимирівна».

Посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, яке полягає в тому, що суд дійшов безпідставного висновку про те, що дане спірне майно не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 25 березня 2014 року рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2013 року скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину промислових магазинів і в цій частині ухвалено нове рішення. Визнано за ОСОБА_2, ОСОБА_3 за кожним право власності на ? частину промислового магазину загальною площею 38,5 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2, та промислового магазину з мансардними спорудами загальною площею 93,22 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2. В іншій частині рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2014 року рішення апеляційного суду Київської області від 25 березня 2014 року в частині позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на 1/2 частину промислового магазину загальною площею 38, 5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, та промислового магазину з мансардними спорудами загальною площею 93, 22 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 07 жовтня 2014 року рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2013 року скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину промислового магазину загальною площею 38,5 кв. м та промислового магазину з мансардними спорудами загальною площею 93,22 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2, ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину промислових магазинів відмовлено, в іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2014 року відмовлено ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження в зазначеній справі з підстав, передбачених п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України.

Постановою Верховного Суду України від 11 березня 2015 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2015 року рішення апеляційного суду Київської області від 07 жовтня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд повинен вирішити, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалене судом рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2013 року в частині відмови в позові ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину промислового магазину загальною площею 38,5 кв. м та промислового магазину з мансардними спорудами загальною площею 93,22 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 зазначеним вимогам не відповідає, оскільки суд належним чином не встановив характер правовідносин сторін, зміст позовних вимог в цій частині та правові норми, які підлягали застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у частині визнання за ним права власності на 1/2 частину спірних промислових магазинів, суд першої інстанції вважав, що спірні магазини використовуються ОСОБА_3 як фізичною особою - підприємцем і належать їй як фізичній особі - підприємцю, і, застосувавши норми статті 52 Цивільного кодексу України та статті 57, 61 Сімейного кодексу України, дійшов висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому поділу не підлягає. При цьому ОСОБА_2 має право лише на частку одержаних доходів від діяльності фізичної особи -підприємця ОСОБА_3

Однак, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись неможливо, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 28.02.1997 року по 20.08.2013 року.

За час шлюбу ними набуте слідуюче майно: житловий будинок АДРЕСА_1 автомобіль марки «Mercedes-Benz S-350»; нежитлові будівлі (промислові магазини) площею 38,5 кв. м та 93,22 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2, які використовуються ОСОБА_3 для здійснення підприємницької діяльності.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 03 грудня 2004 року ОСОБА_3 на праві приватної власності належить нежитлова будівля, промисловий магазин 1 А, площею 38,5 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2. (а. с. 150, 152).

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 01 лютого 2008 року визнано за ОСОБА_3 право власності на самочинно збудоване нерухоме майно промисловий магазин площею 93,22 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2. Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Переяслав-Хмельницького бюро технічної інвентаризації від 19 лютого 2008 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на вказану нежитлову будівлю на підставі рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 01 лютого 2008 року. (а. с. 151, 154-155).

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця від 10 червня 2003 року ОСОБА_3 зареєстрована як фізична особа-підприємець. (а. с. 143)

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 61 СК України о б'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України, яке відповідно до вимог ст. 150 Конституції України є обов'язковим до виконання на території України, в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України треба розуміти так, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

На думку Конституційного Суду України, приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності.

Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об'єктом їх спільної сумісної власності.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Одним із видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним сумісним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз статей 57, 60, 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому, відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що нерухоме майно (нежитлові будівлі) набуте ОСОБА_3 в період шлюбу та використовується нею для здійснення підприємницької діяльності.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у даній справі № 6-21цс15, яка є обов'язковою для всіх судів України відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України.

Отже, судом встановлено, що нерухоме майно (нежитлові будівлі, промислові магазини) набуте ОСОБА_3 в період шлюбу та використовується нею для здійснення підприємницької діяльності.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що дві нежитлові будівлі (промислові магазини) загальною площею 38,5 кв. м та 93,22 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2, які використовуються ОСОБА_3 для здійснення підприємницької діяльності, набуті сторонами за час шлюбу, належать їм на праві спільної сумісної власності, тобто є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, і підлягають поділу між ними у спосіб, зазначений позивачем ОСОБА_2 в первісному позові з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог в останній редакції станом на 09.12.2013 року (т. 1 а. с. 228-229).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про відмову в первісному позові про визнання права власності на 1/2 частину двох промислових магазинів, загальною площею 38,5 кв. м та 93,22 кв. м, розташованих за вищевказаною адресою.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання позивача ОСОБА_2 на те, що поділу підлягає нежитлова будівля, промисловий магазин з мансардними спорудами, площею 93,22 кв. м, оскільки рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 01 лютого 2008 року визнано за ОСОБА_3 право власності на самочинно збудоване нерухоме майно, промисловий магазин, загальною площею 93,22 кв. м.

Тобто, в даному рішенні не зазначено про визнання за ОСОБА_3 права власності на вказаний промисловий магазин з мансардними спорудами. Крім того, у витязі про реєстрацію права власності на нерухоме майно Переяслав-Хмельницького бюро технічної інвентаризації від 19 лютого 2008 року також не зазначено, що за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на вказану нежитлову будівлю з мансардними спорудами.

Також не заслуговують на увагу доводи апелянта та його представників про те, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про відмову в первісному позові в частині визнання права власності на 1/2 частину грошових коштів, які знаходяться на рахунках фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, і товаро-матеріальних цінностей фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, оскільки в цій частині позовних вимог рішення суду першої інстанції залишено без змін рішенням апеляційного суду Київської області від 25 березня 2014 року (а. с. 50-55) та не скасовано судом касаційної інстанції згідно ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2014 року та від 3 червня 2015 року (т. 2 а. с. 74-76, 170-172). Таким чином, доводи апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції від 20.12.2013 року в частині відмови в задоволенні первісного позову про визнання права власності на 1/2 частину промислових магазинів не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення норм матеріального і процесуального права призвели до неправильного вирішення справи в цій частині позовних вимог, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про задоволення первісного позову в цій частині позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія судів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2013 року скасувати в частині відмови в задоволенні позову про визнання права власності на 1/2 частину промислових магазинів та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину промислового магазину загальною площею 38,5 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину промислового магазину загальною площею 38,5 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину промислового магазину загальною площею 93,22 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину промислового магазину загальною площею 93,22 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2.

В іншій частині апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді