Справа № 369/3450/14-ц Головуючий у І інстанції Ковальчук Л.М.
Провадження № 22-ц/780/1004/15 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко
Категорія 1 24.03.2015
УХВАЛА

Іменем України

24 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Іванової І.В., Олійника В.І.,

при секретарі: Петленко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У квітні 2014 року позивач звернулась до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що між нею і ОСОБА_1 22 листопада 1997 року був зареєстрований шлюб. В шлюбі у них народилось дві дочки: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 січня 2014 року шлюб, укладений між нею і ОСОБА_1, було розірвано. Діти залишились проживати разом із нею. Проте, на даний час між нею і ОСОБА_1 не досягнуто згоди і порозуміння щодо поділу майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності.

Так, під час перебування у шлюбі 25 травня 2012 року ОСОБА_1 набув у власність земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку та на вказаній земельній ділянці знаходиться об'єкт незавершеного будівництва (житловий будинок) загальною площею 166,1 кв.м., будівництво якого здійснювалось за спільні кошти подружжя. Вартість об'єкту незавершеного будівництва становить 162 672 грн.

ОСОБА_1, не маючи достатніх і законних підстав, уклав з ОСОБА_3 договір дарування від 26 червня 2013 року земельної ділянки, яка є спільною сумісною власністю подружжя і без її дозволу.

Крім того, ОСОБА_2 зазначала, що ОСОБА_1 не сплачує аліменти на утримання дітей, починаючи з 30 травня 2013 року по теперішній час пройшло більше року, загальна сума заборгованості по сплаті аліментів становить близько 28 000 грн., тому вважає,що необхідно відступити від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні, врахувати інтереси неповнолітніх дітей, що заслуговують на увагу при визначенні розміру поділу спільного майна в натурі.

Просила визнати недійсним договір дарування вказаної земельної ділянки; Визнати за нею право власності на 3/4 частин земельної ділянки; Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину спірної земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1;

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 3/4 частини матеріалів, які були використані в процесі будівництва об'єкту незавершеного будівництва загальною площею 166,1 кв.м., який розташований за вказаною адресою; Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину матеріалів, які були використані в процесі будівництва об'єкту незавершеного будівництва загальною площею 166,1 кв.м., який розташований в АДРЕСА_1;

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати за проведення оцінки майна в сумі 2500 грн.;

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 2304 грн. 85 коп..

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до про визнання особистою приватною власністю майна, посилаючись на те, спірна земельна ділянка була ним приватизована та на час набуття ним права власності на вказану земельну ділянку він дійсно перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, але в період окремого проживання з припиненням шлюбних відносин. Вважав, що спірна земельна ділянка до її відчуження ним була його особистою приватною власністю і не підлягає поділу.

Просив визнати його особистою приватною власністю земельну ділянку по АДРЕСА_1 на час її відчуження за договором дарування.

Місцевим судом залучено до участі у справі за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю третьою особо, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3, та за первісним позовом як співвідповідача.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 грудня 2014 року первісний позов задоволено частково. Позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним Договір дарування від 26 червня 2013 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0643 га за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення-для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки :01:009:5004. В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,0643 га, кадастровий номер :01:009:5004, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,0643 га, кадастровий номер :01:009:5004, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва будинку, коефіцієнт будівельної готовності якого складає 20%, за адресою: АДРЕСА_1. В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва будинку, коефіцієнт будівельної готовності якого складає 20%, за адресою: АДРЕСА_1. У решті позову відмовлено. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише з формальних міркувань.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Задовольняючи первісний позов частково та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того, що об'єкт незавершеного будівництва та земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, тому майно подружжя слід поділити шляхом визнання за сторонами права власності по 1/2 частини цього майна за кожним, а договір-дарування вказаної земельної ділянки має бути визнано недійсним, оскільки ОСОБА_1 не вправі був без згоди ОСОБА_2, як другого з подружжя, відчужувати вказану земельну ділянку за договором дарування ОСОБА_3

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно вимог ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом першої інстанції встановлено, що з 22 листопада 1997 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі. В шлюбі подружжя має дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, і ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 січня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу позов ОСОБА_2 задоволено, шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 22 листопада 1997 року Стодулецькою сільською радою Жмеринського району Вінницької області (актовий запис № 10) розірвано.

За час перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 741904 від 25 травня 2012 року на підставі рішення Тарасівської сільської ради № 13/5 14 сесії 6 скликання від 20 березня 2012 року, згідно якого він є власником земельної ділянки площею 0,0643 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки :01:009:5004.

З наявних матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 26 червня 2013 року подарував ОСОБА_3 вказану земельну ділянку, яка знаходиться в АДРЕСА_1, площею 0,0643 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд. Представник відповідача ОСОБА_3 відмовився надати суду для огляду оригінал Договору дарування земельної ділянки від 26 червня 2013 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3.

Відповідно до наданої довідки виконавчого комітету Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 13 червня 2014 року № 963 земельна ділянка, яка знаходиться в АДРЕСА_1, площею 0,0643 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд згідно кадастрового номеру 1:01:009:5004, дійсно належить ОСОБА_3.

Вказані обставини також підтверджуються Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна, згідно якої земельна ділянка площею 0,0643 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, на підставі Договору дарування від 26 червня 2013 року, р. № 1307, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, дійсно належить на праві приватної власності ОСОБА_3.

Згідно Звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки площею 0,0643 га, яка належить ОСОБА_1 і розташована за адресою: АДРЕСА_1, проведеного ТОВ КФ «Ріва» ФОП «ОСОБА_7», 23 вересня 2013 року, на підставі документів, наданих замовником, маркетингу ринку земельних ділянок, розрахунків, виконаних згідно з методологією та стандартами, експертна грошова оцінка земельної ділянки площею 0,0643 га, кадастровий номер :01:009:5004, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, становить 128 401 грн..

Згідно з Законом України від 11.01.2011 р. № 2913-VІ "Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя", який набрав чинності 08.02.2011 р., ст. 61 СК України доповнено ч.5, якою передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Таким чином, враховуючи наведене, а також ту обставину, що в Законі України «Про внесення змін до ст. 61 СК України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя» положення ч. 5 ст. 61 СК України можуть застосовуватись щодо набуття вказаних у ній об'єктів права спільної сумісної власності подружжя з 8 лютого 2011 року, тобто даний Закон поширюється на юридичні факти і правовідносини, які виникли після набуття ним чинності.

Відповідно до вимог ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯМ № 741904 від 25 травня 2012 року ОСОБА_1 належала на праві власності земельна ділянка площею 0,0643 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення земельної ділянки-для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, державний акт видано на підставі рішення Тарасівської сільської ради № 13/5 14 сесії 6 скликання від 20 березня 2012 року, кадастровий номер земельної ділянки :01:009:5004.

Вказана земельна ділянка на момент набуття права власності на неї ОСОБА_1 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку була об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Слід зазначити, що частину п'яту статті 61 СК України виключено на підставі Закону № 4766-VІ від 17 травня 2012 року, який набрав чинності лише з 13 червня 2012 року.

Згідно вимог ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що одержана відповідачем під час шлюбу 25 травня 2012 року у власність на підставі ст.ст. 81, 116 Земельного кодексу України шляхом приватизації спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає поділу як майно подружжя. За таких обставин ОСОБА_1 не вправі був без згоди ОСОБА_2, як другого з подружжя, відчужувати вказану земельну ділянку за договором дарування ОСОБА_3, а тому вказаний договір дарування не може залишатись в силі і його слід визнати недійсним.

На вищевказаній земельній ділянці знаходиться об'єкт незавершеного будівництва (житловий будинок) загальною площею 166,1 кв.м., будівництво якого здійснювалось за спільні кошти подружжя. Вартість об'єкту незавершеного будівництва становить 162 672 грн.

Згідно наданого суду Звіту про оцінку майна, проведеного суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_8, дата виконання звіту-29 липня 2013 року, майно являє собою домоволодіння та складається з недобудованого житлового будинку та господарської споруди: бетонного колодязя для зливної ями, матеріали стін та перегородок будинку-комбіновані з піноблоків, шлакоблоків, цегли, фундаменти-бетонні, зроблена підготовка під укладення бетонної основи для підлоги з арматури, площа земельної ділянки-0,0643 га, рік забудови-2012 р., метою визначення ринкової вартості для розподілу майна, і оцінювачем зроблено висновок, що ринкова вартість незавершеного будівництвом домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, коефіцієнт будівельної готовності складає 20%, визначена за порівняльним підходом на дату оцінки без ПДВ, станом на 25 липня 2013 року становить 162 672 грн..

Згідно вимог ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання, тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що вказане майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, і тому в порядку поділу майна подружжя слід визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва будинку, коефіцієнт будівельної готовності якого складає 20%, за адресою: Києво-Святошинський район, АДРЕСА_1, і в порядку поділу майна подружжя слід визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва будинку, коефіцієнт будівельної готовності якого складає 20%, за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 70 Сімейного кодексу України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім"ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім"ї. За рішенням суду частка майна, дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Вимоги ОСОБА_2 щодо збільшення частки спірного майна до 3/4 частин і зменшення ОСОБА_1 до 1/4 частини на підставі вимог ст. 70 СК України є необґрунтованими, оскільки збільшення частки майна на користь того з подружжя, з ким проживає дитина, можливе лише за певної умови: якщо розмір аліментів, які така особа одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини та її лікування, однак ОСОБА_2 не надала суду належних доказів, які ж саме конкретно порушені відповідачем інтереси дітей, що стало б підставою відступу від принципу рівності часток подружжя в праві на майно.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що спірна земельна ділянка, на якій знаходиться об'єкт незавершеного будівництва, була набута ним внаслідок приватизації хоча і в період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_2, але на час окремого проживання з нею у зв'язку із фактичним припиненням шлюбних відносин. З цих міркувань відповідач вважає, що спірна земельна ділянка є його особистою приватною власністю і поділу не підлягає.

Згідно вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 січня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу було встановлено, що більше півроку сторони не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства, мають окремі бюджети, проживають окремо. Вказане рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 січня 2014 року набрало законної сили.

Враховуючи вищезазначене суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що на час приватизації і одержання державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 і ОСОБА_2, як подружжя, перебувало у шлюбних відносинах і підтримувало подружні стосунки.

Колегія суддів, з огляду на зазначене, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини та дійшов правильного висновку про часткове задоволення первісного позову та про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, в якій ставиться питання про ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: