РІШЕННЯ

Іменем України

(вступна та резолютивна частини)

07 липня 2015 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області

у складі: головуючого -судді Пустовіт З.П.

при секретарі Гоноболіній О.І.,

з участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердянську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства „Дельта Банк про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, зобовязання внести зміни про дату звільнення до трудової книжки,

ВСТАНОВИВ:

Позивач у грудні 2014 року звернулася до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до відповідача, який згодом уточнила, в якому просила стягнути з ПАТ «Дельта Банк» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 23953,20 грн. та зобовязати відповідача внести зміни про дату звільнення, а саме: змінити дату звільнення з 14 липня 2014 року на 11 листопада 2014 року згідно з датою фактичного отримання трудової книжки. В обґрунтування позову посилалася на те, що з 23 липня 2013 року на підставі наказу №814-к/тр від 23.07.2013 року вона працювала у ПАТ «Дельта Банк» на посаді заступника начальника по роботі з малим і середнім бізнесом Алчевського відділення. Наказом №966-к/тр від 14 липня 2014 року вона була звільнена з посади за угодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України, однак при звільненні їй не буда видана трудова книжка. На протязі 4-х місяців вона зверталася до головного офісу ПАТ «Дельта Банк» з проханням видати трудову книжку, накази про прийняття та звільнення з роботи, але правління Банку ніяк не відгукнулося на її законні прохання про видачу їй документів. Відсутність вказаних документів унеможливило працевлаштування за фахом. Також вона не могла стати на облік до центру зайнятості за відсутності трудової книжки. Трудову книжку вона отримала лише 11.11.2014 року, тобто через чотири місяці після звільнення. Відповідач порушив вимоги ст.ст. 47,48 КЗпП України, п.4.1 Інструкції, не видавши своєчасно належним чином оформлену трудову книжку, копії наказів про прийом на роботу та звільнення. Згідно з ч.4 ст.235 КЗпП України при затримці трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Її середньоденна заробітна плата на цьому підприємстві склала 199,61 грн., тому розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу: 199,61 грн. х 120 днів = 23953,20 грн., які вона просить стягнути з відповідача та зобовязати його внести зміни до трудової книжки, змінивши дату звільнення з 14.07.2014 року на 11.11.2014 року.

У судовому засіданні позивач підтримала позов повністю із зазначених у ньому підстав, просила задовольнити, додатково пояснивши при цьому, що відділ кадрів знаходиться в м. Луганську, де вона працевлаштовувалася на роботу. В день звільнення вона до відділу кадрів не їздила, залишивши і м.Алчевськ в день звільнення 14.07.2014 року, оскільки їй повідомили, що її трудова книжка знаходиться в центральному відділенні в м. Києві і потрібно робити запит на те, щоб її переслали. Також начальник відділу кадрів їй повідомила, що в їхній установі трудові книжки поштою не відправляються і потрібно буде приїжджати до м.Луганська за її отриманням. Їй невідомо, коли її трудова книжка надійшла до відділу кадрів в м.Луганську, хоча вона просила начальника відділу кадрів одразу їй повідомити, коли трудову книжку надішлють з м.Києва. На її електронну скриньку 30.10.2014 року від ОСОБА_3, який доводиться чи то чоловіком, чи то сином начальника відділу кадрів, були надіслані зразки заяв щодо отримання трудової книжки, де вказано, що в розписці вона повинна була вказати саме дату звільнення, а в іншій за підписом ОСОБА_3 - дату фактичного отримання, що вона і зробила, коли 11.11.2014 року в м.Луганьску отримувала свою трудову книжку. Не заперечувала, що до центрального офісу вона також не їздила за її отриманням та не писала заяв на те, щоб трудову книжку надіслали на її адресу, проте декілька разів телефонувала на «гарячу лінію» в м.Києві. Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позову, оголосивши суду письмові заперечення, в яких посилалася на те, що робоче місце позивача знаходилося в м.Алчевську Луганської області. У день звільнення, 14.07.2014 року, ПАТ «Дельта Банк» видало їй належним чином оформлену трудову книжку, що підтверджується особистим підписом ОСОБА_1 в розписці про її отримання. Що стосується відмітки про видачу трудової книжки, зробленою головним фахівцем сектору кадрового адміністрування Луганського регіону, то на екземплярі, що знаходиться в особовій справі ОСОБА_1 , яка зберігається в Банку, також проставлено дату 14.07.2014 року. Таким чином, дата видачі трудової книжки співпадає з датою, зазначеною позивачем в розписці про отримання трудової книжки. Тому вважає, що позивач жодним належним доказом не довела обґрунтованість позовних вимог, зробила посилання, що вона на протязі чотирьох місяців зверталася до головного офісу, не надаючи при цьому жодних доказів такого звернення, тому просила відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оглянувши особову справу ОСОБА_1, яку надав представник відповідача, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 в період з 23.07.2013 року по 14.07.2014 року працювала у ПАТ «Дельта Банк» на посаді заступника начальника по роботі з малим і середнім бізнесом Алчевського відділення, звільнена згідно наказу №966-к/тр від 14 липня 2014 року за угодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується копією її трудової книжки, наказами про прийняття та звільнення з роботи, оголошеними судом з особової справи позивача.

За правилами ст. 48 КЗпП України основним документом про трудову діяльність працівника є його трудова книжка, а ст. 47 цього Кодексу передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до п. п. 2.4, 2.5 Інструкції Про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до п. 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Згідно із п. п. 4.1, 4.2 Інструкції, при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Частиною 4 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Позивач, посилаючись на те, що в день звільнення їй не була видана належним чином оформлена трудова книжка і їй довелося на протязі чотирьох місяців звертатися до головного офісу ПАТ «Дельта Банк» з проханням її видати, не надала суду жодного доказу в підтвердження хоча б одного її звернення.

Суд не може прийняти до уваги надану позивачем копію нібито письмового підтвердження видачі трудової книжки 11.11.204 року за підписом головного фахівця сектору кадрового адміністрування Луганського регіону відділу супроводження регіональної мережі управління кадрового адміністрування департаменту персоналу ПАТ «Дельта Банк» ОСОБА_4, в якій рукою самого позивача, про що вона повідомила в судовому засіданні, проставлена дата «11» 11. 2014р»., оскільки даний документ заповнюється лише начальником відділу кадрів, а не звільненим працівником, крім цього, в ньому взагалі відсутні відомості, яка саме трудова книжка була видана, бо відсутні дані щодо її серії та номеру.

Навпаки, ОСОБА_1 власноруч була написана розписка про те, що вона отримала від головного фахівця кадрового адміністрування Луганського регіону ОСОБА_4 свою трудову книжку (серія АХ 890043), оформлену належним чином, 14.07.2014 року, в чому і розписалася.

Крім цього, в матеріалах особової справи ОСОБА_1 зберігається відмітка про видачу трудової книжки позивача серії АХ №890043 саме 14 липня 2014 року, яку суд оголосив в судовому засіданні.

Відповідно до вимог статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( частина 4 статті 60 ЦПК України ).

Відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із частиною 2 статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належним доказом отримання трудової книжки у даному випадку є власноруч написана позивачем розписка про отримання своєї трудової книжки саме 14 липня 2014 року, яким був день звільнення.

Позивачем не доведено обставин щодо її отримання 11 листопада 2014 року чи навіть її затримки на певний час, оскільки письмових звернень до роботодавця щодо видачі їй трудової книжки після її звільнення чи з вимогою надіслання на її домашню адресу вона суду не надала, посилаючись на те, що це були лише телефонні дзвінки на «гарячу лінію», а начальник відділу кадрів ОСОБА_4 повідомила їй, що в ПАТ «Дельта Банк» не прийнято їх пересилати поштою.

Однак особисті пояснення позивача, які вона не надає суду як свідок з попередженням про кримінальну відповідальність та під присягою, відповідно до ч.2 ст.57 ЦПК України, не є доказом у справі, тому суд не може приймати їх до уваги. При цьому клопотання про допит ОСОБА_4 в якості свідка позивач суду не заявляла.

Так само не може бути розцінений як допустимий та належний доказ надана позивачем роздруківка сторінки з її електронної скриньки щодо пересилання їй 30.10.2014 року двох прикріплених файлів від ОСОБА_3, оскільки ця особа не є працівником Банку, що відповідає за кадрову роботу, а роздруковані, зі слів позивача, саме ці прикріплені файли, що є зразками розписки про отримання трудової книжки та відмітки з підписом та прізвищем фахівця з кадрового адміністрування, ніяким чином не стосуються самого позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставин щодо затримки видачі її трудової книжки з боку відповідача, а тому підстав для задоволення її позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та внесення змін до трудової книжки про дату звільнення немає.

Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору під час звернення до суду, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.3,10,11,57-60, 62,64 212-215 ЦПК України, ст.ст. 47, 48, 232 КЗпП України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства „Дельта Банк про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, зобовязання внести зміни про дату звільнення до трудової книжки відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через Бердянський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя:ОСОБА_5