АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2194/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 47 Мазуренко Ю. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоЮвшина В. І.
суддівКорнієнко Н. В. , Пономаренка В. В.
при секретаріВолвенко А. В.

позивача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_8, про визнання права власності на земельну ділянку,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_8, про визнання права власності на земельну ділянку, мотивуючи свої вимоги тим, що з 14.06.1980 р. по 31.03.2004 р. вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням виконавчого комітету Уманської міської ради № 583 від 25 листопада 1982 року їм була виділена земельна ділянка для будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1. У 1985 році вони заселились сімє'ю у недобудований будинок, який зводили власними силами та коштами. Після завершення будівництва будинок був зданий в експлуатацію та зареєстрований на ОСОБА_7 Позивач зазначає, що вона як дружина, мала право на 1/2 частину будинку, тому після розірвання шлюбу у 2005 році вона звернулась до суду з заявою про розподіл майна, зокрема будинку. Рішенням Уманського міськрайонного суду від 08.06.2005 року будинок було розділено в натурі між позивачем та відповідачем по 1/2 кожному та визнано право власності за ними.

У 2007 році відповідач звернувся до суду із заявою про встановлення порядку користування земельною ділянкою біля будинку. 19.11.2007 року суд ухвалив рішення, яким встановив порядок користування земельною ділянкою площею 0,0645 га, виділивши у користування ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,0363 га, в тому числі, під житловий будинком 0,0077га. під цифрою 1 згідно конфігурації в акті розподілу земельної ділянки 3 додаткового варіанту. Позивачці була виділена в користування земельна ділянка площею 0,0282га, в тому числі під житловим будинком 0,0066га. під цифрою 2 згідно конфігурації в акті розподілу земельної ділянки 3 додаткового варіанту.

У листопаді 2014 року, коли вона звернулась до реєстраційної служби з заявою про реєстрацію свого права власності на виділену їй в користування земельну ділянку, їй було відмовлено, оскільки дана земельна ділянка перебуває у приватній власності ОСОБА_7

Просила суд припинити право власності ОСОБА_7 на частину земельної ділянки площею 0,0282га., яка розташована по АДРЕСА_1. Визнати за нею право власності на частину земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1, і яка була виділена їй у користування рішенням Уманського міськрайонного суду від 19.11.2007 р.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09 липня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, вважаючи що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права і просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09 липня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким заявлені позивачкою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вислухавши сторону, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції не повністю відповідає зазначеним вимогам, оскільки не ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_8, про визнання права власності на земельну ділянку, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували порушення її права і не ставила питання про їх витребування судом.

Однак, погодитись з такими висновками суду першої інстанції не є можливим.

Встановлено, що з 14.06.1980 р. по 31.03.2004 р. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням виконавчого комітету Уманської міської ради №583 від 25 листопада 1982 року їм була виділена для будівництва жилого будинку земельна ділянка по АДРЕСА_1 загальною площею 0,0645 га, після чого розпочали будівництво жилого будинку. В 1985 році їх сім'я заселилась в недобудований будинок, а після завершення будівництва і прийняття його в експлуатація всі правоустанавлюючі документи на будинок та земельну ділянку були оформлені на відповідача по справі, ОСОБА_7

У 2005 році шлюб між ОСОБА_6 до ОСОБА_7 було розірвано. Рішенням Уманського міськрайонного суду від 08.06.2005 року будинок по АДРЕСА_1 було розділено в натурі між ОСОБА_6 до ОСОБА_7 по 1/2 кожному та визнано право власності за ними на виділені частки в будинку. 19.11.2007 р. рішенням суду було встановлено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1. Згідно з цим рішенням ОСОБА_7 виділено в користування земельну ділянку площею 0,0363га, в тому числі, під житловий будинком 0,0077га. Позивачці була виділена в користування земельна ділянка площею 0,0282га, в тому числі під житловим будинком 0,0066га. Але ще до цього рішенням Уманської міської ради №4-25/24 від 16 грудня 2003 року вся земельна ділянка по АДРЕСА_1 загальною площею 0,0645 була приватизована на ОСОБА_7 Державний акт на право власності на землю ОСОБА_7 отримав вже після розірвання шлюбу 05 травня 2004 року.

Договором дарування від 21 липня 2014 року ОСОБА_7 подарував виділену йому в користування частку земельної ділянки площею 0,0363 га сину ОСОБА_8, позивачка не може оформити своє право власності на частку в спільному майні подружжя, земельній ділянці, так як на всю земельну ділянку зареєстроване право власності за ОСОБА_7 і це право не припинене на частину земельної ділянки що виділена за рішенням суду її.

У ст. 345 ЦК закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. Умови і порядок набуття фізичними та юридичними особами у власність майна в результаті приватизації регулюються Законами: N 2163-XII, від 6 березня 1992 р. N 2171-XII "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", від 6 березня 1992 р. N 2173-XII "Про приватизаційні папери", від 19 червня 1992 р. N 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду" (далі - Закон N 2482-XII), від 4 вересня 2008 р. N 500-VI "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", іншими законодавчими та нормативно-правовими актами. Діють ці норми окремо від загальних норм цивільного законодавства про виникнення права власності і лише у випадку, коли законами та іншими нормативними актами про приватизацію окремі відношення не врегульовані, застосовуються відповідні норми ЦК.

Питання приватизації земельної ділянки громадянами України із земель, що перебувають у державній чи комунальній власності, регулюється нормами земельного законодавства: статтями 116, 118, 121 ЗК, ч. 3 ст. 35 Закону від 28 лютого 1991 р. N 796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", ст. 5 Закону від 15 травня 2003 р. N 742-IV "Про особисте селянське господарство"."

До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК і ч. 1 ст. 120 ЗК переходить, якщо вона була у власності відчужувача, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника.

На відміну від норми статті 30 ЗК Української РСР (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору купівлі-продажу частини жилого будинку - 22 березня 2003 року) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

При відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід застосовувати положення частини четвертої статті 120 ЗК України з огляду на таке.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності (правова позиція Верховного Суду України у справі N 6-2цс15).

Але суд першої інстанції не врахував вищенаведеного та ухвалив передчасне рішення, яким відмовив позивачці в позові про припинення права власності відповідача на виділену її в користування частку землі та визнання за нею права власності на дану частку землі.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам по справі, не перевірив фактичні обставини, та неправильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення, яке підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09 липня 2015 року задовольнити, а рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09 липня 2015 року, - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_8, про визнання права власності на земельну ділянку задоволити.

Припинити права власності ОСОБА_7 на частину земельної ділянки площею 0,0282 га, яка розташована по АДРЕСА_1, та яка належить йому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого йому 05 травня 2004 року на підставі рішенням Уманської міської ради №4-25/24 від 16 грудня 2003 року про передачу ОСОБА_7 у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 загальною площею 0,0645 га для обслуговування жилого будинку та зареєстрованого у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №4746.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на частину земельної ділянки, яка розташована у АДРЕСА_1, площею 0,0282 га, яка була виділена ОСОБА_6 у користування згідно рішення Уманського міськрайонного суду від 19 листопада 2007 року згідно конфігурації в акті розподілу земельної ділянки 3 додаткового варіанту, та яка на час ухвалення рішення рахується за ОСОБА_7.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно після його проголошення, але може бути оскаржено до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів, починаючи з дня його проголошення.

Головуючий :

Судді :