Справа № 159/6787/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Миронюк М.Г.
Провадження № 22-ц/773/1018/15 Категорія: 53 Доповідач: Грушицький А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Грушицького А.І.,

суддів: Свистун О.В., Федонюк С.Ю.,

при секретарі Лимарю Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до малого підприємства «ПМК» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди за апеляційною скаргою відповідача малого підприємства «ПМК» на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 травня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 травня 2015 року позов задоволено частково.

Постановлено стягнути з МП «ПМК» в користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 7013 грн., середній заробіток за час затримку розрахунку в сумі 9600 грн., моральну шкоду в сумі 1500 грн. та судові витрати в сумі 1500 грн.

Стягнути з МП «ПМК» в користь держави судовий збір в сумі 486,20 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу в якій покликаючись на порушення судом першої інстанції при постановленні рішення норм матеріального права, просить скасувати рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 травня 2015 року та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду даної справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було порушено трудові права ОСОБА_1, а саме при звільненні не виплачено заборгованість по заробітній платі, в результаті чого останній завдано моральну шкоду.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим в судовому засіданні обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що згідно запису № 16 від 22 січня 2014 року в трудовій книжці позивач прийнята на МП «ПМК» на посаду заступника директора. Відповідно до запису № 17 від 30 травня 2014 року ОСОБА_1 звільнена з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 7).

З індивідуальної відомості про застраховану особу, виданої 11 березня 2015 року управлінням Пенсійного фонду України в м. Ковелі та Ковельському районі вбачається, що ОСОБА_1 нараховано заробітну плату за січень 2014 року 613 грн., за лютий 2014 року 1600 грн., за березень 2014 року 1600 грн., за квітень 2014 року 1600 грн., за травень 2014 року 2041,36 грн. (а.с. 43).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як передбачено ст.ст. 94, 115 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Судом першої інстанції правильно встановлено, і це підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачем, що при звільненні з МП «ПМК» ОСОБА_1 не було виплачено нараховану заробітну плату, яка підлягає до стягнення з відповідача в межах заявлених позовних вимог розмірі 7013 грн.

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За усталеною судовою практикою перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначається у відповідності з вимогами абзацу 3 п. 2 та п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з якими середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку позивача за період з 1 червня 2014 року по 1 грудня 2014 року становить 9911,08 грн. та підлягає до стягнення з відповідача в розмірі 9600 грн. в межах заявленої позивачем вимоги.

Колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачу, внаслідок неправомірної бездіяльності відповідача, що полягала у відмові в виплаті належних позивачеві коштів, і вказане порушення триває по даний час, була заподіяна моральна шкода, яка полягала у перенесенні душевних страждань, приниженні честі, гідності.

Тому виходячи з принципів розумності й справедливості та характеру і обсягу моральних страждань, яких зазнала позивач, суд першої інстанції виходячи із вимог ст. 237-1 КЗпП України обґрунтовано ухвалив рішення про стягнення з МП «ПМК» на користь ОСОБА_1 1500 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 84, ч. 1 ст. 88 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Судом першої інстанції при вирішенні питання про стягнення судових витрат з МП «ПМК» було враховано вищезазначені вимоги процесуального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не є підставою для скасування правильного по суті і справедливого рішення суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача малого підприємства «ПМК» відхилити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 травня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді