АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1312/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 21 Льон О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоФетісової Т. Л.
суддівВасиленко Л. І. , Качана О. В.
при секретаріДемченко Н. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційні скарги державного нотаріуса Канівської державної нотаріальної контори Шатило Любові Адамівни та ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 31 березня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про встановлення нікчемності правочину та застосування правових наслідків недійсності нікчемного правочину та позовом третіх осіб, які заявили самостійні вимоги щодо предмета позову, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_17, треті особи без самостійних вимог щодо предмета позову - Канівська державна нотаріальна контора, комунальне підприємство "Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації», про встановлення нікчемності правочину та застосування правових наслідків недійсності нікчемного правочину,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_11 звернулася до суду з даним позовом, яким, після поданих уточнень, просила, вказавши на нікчемність договору дарування від 30.05.2007, нотаріально посвідченого Канівською держнотконторою та зареєстрованого в реєстрі за №1-1991, про відчуження житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (яка надала згоду на вчинення цього правочину) на користь ОСОБА_9 та ОСОБА_17, застосувати наслідки недійсності цього нікчемного правочину.

В обґрунтування заявлених вимог указала на те, що 30.05.2007 ОСОБА_7 уклав договір дарування належного йому на праві приватної власності житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1, своїм синам - ОСОБА_9 та ОСОБА_17 На час укладення зазначеного договору дарування ОСОБА_7 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, яка надала письмову згоду нотаріусу для відчуження домоволодіння, так як останнє належало їй та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Позивач вважає, що укладенням цього договору порушено її права, оскільки ОСОБА_8 до його укладення взяла на себе зобов'язання відшкодувати збитки, завдані нею позивачці під час роботи продавцем в магазині останньої та виявленою нестачею товарно-матеріальних цінностей на суму 26149,00 грн. Указані кошти ОСОБА_8 зобов'язувалась повернути позивачці до 01.01.2007, але це не мало місця. На підставі описаних фактичних обставин рішенням апеляційного суду Черкаської області від 13.09.2012 стягнуто з ОСОБА_8 та ОСОБА_18 на користь ОСОБА_11 шкоду по 38959, 97 грн. з кожної та 24020,00 грн. солідарно. Позивачка вважає, що на підставі зазначеного рішення суду вона отримала право на відшкодування збитків, у тому числі і шляхом звернення стягнення на житловий будинок, відносно якого відповідачі уклали договір дарування на користь своїх синів, на думку позивачки, з метою уникнення відповідальності за завдану їй шкоду, у зв'язку з чим її права порушено.

Крім того, треті особи із самостійними вимогами щодо предмета спору ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 у своєму позові просили застосувати правові наслідки недійсності нікчемного правочину - договору дарування від 30.05.2007, нотаріально посвідченого Канівською держнотконторою та зареєстрованого в реєстрі за №1991, про відчуження житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (яка надала згоду на вчинення цього правочину) на користь ОСОБА_9 та ОСОБА_17

В обґрунтування заявлених вимог указали на те, що 12.06.2006 ними разом з ОСОБА_11, як приватними підприємцями, було укладено угоду про спільну діяльність, відповідно до якої уповноваженою особою від імені усіх учасників обрано ОСОБА_11, яка на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 21.10.2005 від імені ОСОБА_14, яка є власником магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», уклала договори про працевлаштування та матеріальну відповідальність із продавцями ОСОБА_8 та ОСОБА_18, тому заподіяна нестачею шкода, яка рішенням апеляційного суду Черкаської області від 13.09.2012 стягнута з ОСОБА_8 та ОСОБА_18 на користь ОСОБА_11, є спільною шкодою підприємців, які здійснюють спільну діяльність, яка не відшкодована до цього часу, що змушує їх, як заінтересованих осіб, звернутись із зазначеним позовом. Вважають, що спірний договір дарування порушує їх права, оскільки ОСОБА_8 до цього часу не відшкодувала завдану матеріальну шкоду і вказаний правочин про відчуження житлового будинку був укладений з метою уникнення відповідальності.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 31.03.2015 позови у справі задоволено та визнано нікчемним договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1, укладений 30.05.2007 між ОСОБА_7, як дарувальником, та ОСОБА_9, ОСОБА_17, як обдаровуваними, посвідчений державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А. та зареєстрований у реєстрі за №1-1991. Застосовано правові наслідки недійсності нікчемного правочину та повернуто ОСОБА_7 у власність житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1.

На рішення суду першої інстанції подано апеляційні скарги державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А., яка є третьою особою без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, в якій, посилаючись на порушення судом при його ухваленні норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовів у справі, а також стягнути з позивача витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування вказує на те, що права позивачки та третіх осіб із самостійними вимогами щодо предмета спору спірним договором не порушено, оскільки право на відшкодування шкоди за рахунок ОСОБА_8 у них виникло з 13.09.2012, тобто майже через 5 років після укладення спірного договору, отже указані особи у аспекті положень ст. 215 ЦК України, не будучи сторонами оспореного правочину, не мають права на звернення до суду із вимогами про визнання його нікчемним та застосування відповідних правових наслідків.

Главою 55 ЦК України (Дарування) передбачено лише два випадки нікчемності договору дарування - ч.3 ст.719 ЦК України щодо недоліків письмової форми договору, та ч.4 ст.720 ЦК України щодо укладення договору дарування уповноваженою особою, отже суд першої інстанції, вказуючи на нікчемність спірного договору дарування з посиланням на ч.2 ст.717 ЦК України, прийшов до помилкового висновку про нікчемність спірного договору, так як з цієї правової норми таких висновків не вбачається.

Посилання у спірному договорі на право дарувальників довічно проживати у будинку, який є предметом дарування, не свідчить про наявність у обдарованих обов'язку вчинити певну дію, про що вказав суд. Апелянт вважає, що вказане право дарувальників є за своєю правовою природою особистим сервітутом довічного проживання у будинку та не змінює суті спірного договору.

Рішення суду протиправно посягає на зареєстроване право власності ОСОБА_9 та ОСОБА_17 щодо спірного домоволодіння.

Рішенням Канівського міськрайонного суду від 04.12.2013 та ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 04.02.2014 залишено без задоволення позовні вимоги про визнання договору дарування від 30.05.2007 недійсним з моменту укладення та про визнання відповідних нотаріальних дій щодо посвідчення цього договору недійсними, чого суд першої інстанції у даній справі не врахував. При цьому суди встановили, що підстави для визнання оспорюваного договору дарування недійсним у зв'язку з його фіктивністю відсутні, оскільки сторони вчинили цей договір з наміром створити відповідні правові наслідки.

Також апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції подано ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_17, які є відповідачами у справі, в якій, вони, посилаючись на порушення судом при його ухваленні норм матеріального та процесуального права, необґрунтованість і незаконність, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовів у справі. В обґрунтування в частині доводів про незаконність судового рішення вказують на доводи, аналогічні викладеним у апеляційній скарзі державного нотаріуса Шатило Л.А. Крім того апелянти доводять про незаконність угоди про спільну діяльність, укладеної між приватними підприємцями ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_15, ОСОБА_14, та ОСОБА_16

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з таких підстав та мотивів.

Задовольняючи позовні вимоги, заявлені у справі, суд першої інстанції виходив із того, що спірний договір дарування є нікчемним в силу ч.2 ст.717 ЦК України, оскільки він, на думку суду, встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника певну дію майнового або немайнового характеру. Також суд зазначив про те, що права та інтереси позивачки та третіх осіб із самостійними вимогами щодо предмету спору, які не є стороною спірного договору дарування, порушено зазначеним договором дарування від 30.05.2007, оскільки на користь указаних осіб згідно рішення апеляційного суду Черкаської області від 13.09.2012 із, зокрема, ОСОБА_8 стягнуто 38959, 97 грн. та 24020,00 грн. солідарно з іншою особою.

Однак з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може.

Так, при розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що вироком Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 06.06.2012, який набрав законної сили, ОСОБА_8 та ОСОБА_18 визнано винними у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.191 КК України, а саме у тому, що вони, працюючи продавцями непродовольчих товарів ПП ОСОБА_11 в магазині "ІНФОРМАЦІЯ_1", що в м. Каневі, являючись матеріально-відповідальними особами, займаючи посаду, безпосередньо пов'язану із зберіганням, продажем, відпусканням переданих їм матеріальних цінностей даного приватного підприємця, маючи повну матеріальну відповідальність за забезпечення схоронності довірених їм матеріальних цінностей, протягом січня 2007 року неодноразово, повторно, умисно, з корисливих мотивів, з метою створення позитивного вигляду наслідків своєї роботи, збереження за собою права роботи у вказаному магазині та отримання більшої заробітної плати, діючи за взаємною згодою, здійснили розтрату товарно-матеріальних цінностей, які належали ПП ОСОБА_11, внаслідок чого завдали потерпілій матеріальних збитків на суму 17860,60 грн.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 13.09.2012 у справі №22ц/2390/2341/12 з ОСОБА_8 та ОСОБА_18 стягнуто на користь ОСОБА_11 завдані нестачею товарно-матерільних цінностей збитки в сумі 38959,97 грн. з кожної та 24020,00 грн. солідарно.

Згідно довідки ВДВС Канівського МРУЮ від 04.03.2015 №95 по виконавчих листах №2-2/11 від 03.10.2012 Канівського міськрайонного суду:

- про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 збитків в сумі 38959,97 грн., стягнення проводилися з пенсії ОСОБА_8, залишок боргу станом на 01.03.2015 становить 38264,45 грн.;

- про стягнення з ОСОБА_8 та ОСОБА_18 на користь ОСОБА_11 збитків в сумі 24020,00 грн. солідарно, стягнення проводилися з пенсії ОСОБА_8, залишок боргу становить 11311,16 грн. На даний час розмір утримань з пенсії ОСОБА_8 складає 20%.

Крім того, 12.06.2006 між приватними підприємцями ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_16 укладено угоду про спільну діяльність, відповідно до якої уповноваженою особою від імені всіх виступає ОСОБА_11, яка на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 21.10.2005 від імені ОСОБА_14, як власника магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», уклала договори про працевлаштування та матеріальну відповідальність з продавцями ОСОБА_8 та ОСОБА_18

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Канівської міської ради 30.05.2007, серія НОМЕР_1, та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 30.05.2007 Канівським ВП КП «ЧООБТІ», власником житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого у АДРЕСА_1 був ОСОБА_7 на підставі рішення виконавчого комітету Канівської міської ради від 24.05.2007 № 222. Згідно письмової заяви ОСОБА_8 до Канівської державної нотаріальної контори від 30.05.2007, зареєстрованої у реєстрі під №1-1190, вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_7, що підтверджується відміткою в паспорті, та надає згоду на укладення договору дарування житлового будинку з надвірними спорудами, указаного вище, її чоловіком ОСОБА_7 - ОСОБА_9 та ОСОБА_17, так як на її думку такий правочин відповідає інтересам їх сім'ї.

30.05.2007 між ОСОБА_7, як дарувальником, та ОСОБА_9, ОСОБА_17, як обдаровуваними, укладено договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого у АДРЕСА_1 (спірний договір), який посвідчено державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А. та зареєстровано в реєстрі за №1-1991. Відповідно до п.1 цього договору дарування ОСОБА_7 дарує (безоплатно передає), а ОСОБА_9 та ОСОБА_17 приймають у рівних частинах у дар указаний житловий будинок з надвірними спорудами. При цьому сторони домовились, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 надається право довічного проживання у будинку, який дарується.

Предметом розгляду у справі є позовні вимоги про встановлення нікчемності правочину (договору дарування) та про застосування з цих підстав наслідків недійсності нікчемного правочину.

Згідно ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до положень ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до роз'яснень, наданих Пленумом ВСУ у п.4 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

З аналізу змісту цієї правової норми не вбачається, що договір дарування, який встановлює вказаний обов'язок обдаровуваного, є нікчемним, а слідує, що такий договір не є договором дарування, а має іншу правову природу.

Главою 55 ЦК України, яка регулює правовідносини щодо договору дарування, передбачено лише два випадки нікчемності договору дарування - ч.3 ст.719 ЦК України щодо недоліків письмової форми договору, та ч.4 ст.720 ЦК України щодо укладення договору дарування уповноваженою особою.

Інших випадків нікчемності (недійсності згідно закону) такого правочину як договір дарування законодавством не передбачено.

У даному випадку положення оспореного договору дарування не містять ознак, які б у аспекті вказаних вище ч.3 ст.719 та ч.4 ст.720 ЦК України давали підстави для висновку про його нікчемність, отже висновки суду першої інстанції про протилежне є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

З матеріалів даної справи достовірно вбачається, що рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 04.12.2013, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 04.02.2014, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_11 до ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_17, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, - державний нотаріус Канівської нотаріальної контори Шатило Л.А. та Канівський виробничий відділ КП «ЧООБТІ», про визнання договору дарування від 30.05.2007 недійсним з моменту укладення (про застосування наслідків недійсності цього ж договору з посиланням на його нікчемність ставиться питання у даній справі). Указані судові рішення набрали законної сили.

Судами було встановлено, що сторони спірного правочину, укладаючи його, не мали на меті приховати інший правочин. Доказів нікчемності чи недійсності правочину, який сторони в дійсності вчинили, суду надано не було. Підстави для визнання оспорюваного договору дарування недійсним у зв'язку з його фіктивністю відсутні.

Відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При ухваленні рішення у даній справі суд першої інстанції висновків, викладених у судових рішеннях (рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 04.12.2013 та ухвала апеляційного суду Черкаської області від 04.02.2014,), які набрали законної сили, не врахував.

Більш того, суд першої інстанції зазначив в своєму рішенні, що спірний договір не можна тлумачити як дарування, оскільки в ньому встановлено обов'язок обдаровуваних вчинити на користь дарувальника дії майнового або немайнового характеру. При цьому не врахував того, що встановивши факт наявності зустрічних зобов'язань обдаровуваного (як майнового, так і немайнового характеру) відносно дарувальника та визнавши, що такий договір не є даруванням, суд повинен був визначити який правочин сторони фактично між собою уклали та керуватися нормами права, що відносяться до конкретного виду правочину, залежно від його умов.

Зазначених вимог закону та обставин справи при ухваленні рішення суд першої інстанції не врахував.

Однак, згідно положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнаная або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ним Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України..

Зазначені положення законодавства кореспондуються також із роз'ясненнями, наданими Пленумом ВСУ судам України у п.2 постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції».

На підставі вищевикладеного, колегія суддів констатує, що право на позов має особа, права, свободи або інтереси якої порушені. Іншими словами, особа не має права звернутися до суду у разі, якщо права, за захистом яких вона звернулася, їй не належать. Тому при зверненні до суду позивач повинен доводити свою юридичну заінтересованість у справі. Завдяки такому підходу реалізується принцип диспозитивності цивільного процесу, закріплений ст. 11 ЦПК України, відповідно до якого кожна особа самостійно вирішує звертатися їй до суду чи ні.

Саме по собі порушення норм законодавства, у разі його доведеності, не може свідчити про можливість застосування судом відповідних правових наслідків у разі звернення суб'єкта, який у аспекті положень процесуального закону, зокрема ст. 3 ЦПК України, не має права на звернення до суду в своїх інтересах чи інтересах інших осіб.

У даному випадку позивачка ОСОБА_11 та треті особи, які заявили самостійні вимоги щодо предмету спору, не є сторонами оспореного договору, однак доводять про порушення їх прав цим договором, посилаючись на те, що ОСОБА_8, як особа, якій на праві спільної сумісної власності належить домоволодіння, перехід права власності на яке було предметом спірного договору дарування, згідно рішення апеляційного суду Черкаської області від 13.09.2012 у справі №22ц/2390/2341/12 має заборгованість перед ОСОБА_11 При цьому вони доводять про те, що спірний договір вчинено 30.05.2007 з метою уникнення можливого звернення стягнення на домоволодіння ОСОБА_8 з тим, щоб погасити її заборгованість, про яку йдеться в рішенні суду від 13.09.2012.

При цьому указані обставини, на думку колегії суддів, не свідчать про те, що спірним договором дарування яким-небудь чином порушуються права чи інтереси позивачки чи третіх осіб, які заявили самостійні вимоги щодо предмету спору, так як доказів того, що спірний договір укладено з метою уникнення можливого звернення стягнення на домоволодіння, яке належало ОСОБА_8, суду надано не було. При цьому вчинена останньою у січні 2007 року розтрата коштів, яка встановлена вироком Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 06.06.2012, за відсутності на час укладення спірного договору дарування на вирішенні судом питання про стягнення з обвинуваченої на користь потерпілої завданих збитків та відсутності будь-якого провадження щодо стягнення коштів з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11, поза розумним сумнівом не свідчить про укладення оспореного у даній справі правочину з тим, щоб уникнути відповідальності.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення по справі, які суд вважав доведеними, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 31.03.2015 у даній справі належить скасувати у зв'язку з порушенням при його ухваленні судом першої інстанції вимог щодо законності та обґрунтованості судового рішення, встановлених ст. 213 ЦПК України, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовів у справі в зв'язку з відсутністю порушення прав позивачів укладеним спірним договором дарування від 30.05.2007 року, що є самостійною підставою для відмови в позовах.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

апеляційні скарги - задовольнити частково.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 31 березня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про встановлення нікчемності правочину та застосування правових наслідків недійсності нікчемного правочину та позовом третіх осіб, які заявили самостійні вимоги щодо предмета позову, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, треті особи без самостійних вимог щодо предмета позову - Канівська державна нотаріальна контора, комунальне підприємство "Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації», про встановлення нікчемності правочину та застосування правових наслідків недійсності нікчемного правочину, - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_11 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про встановлення нікчемності правочину та застосування правових наслідків недійсності нікчемного правочину та позову третіх осіб, які заявили самостійні вимоги щодо предмета позову, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_17, треті особи без самостійних вимог щодо предмета позову - Канівська державна нотаріальна контора, комунальне підприємство "Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації», про встановлення нікчемності правочину та застосування правових наслідків недійсності нікчемного правочину, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_11 на користь державного нотаріуса Канівської державної нотаріальної контори Шатило Любові Адамівни 667,00 грн. судового збору та 667,21грн. на користь ОСОБА_7, ОСОБА_8 в рівних частках.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня його проголошення.

Головуючий :

Судді :