АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8869/15 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі Орленко Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4 - представника ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - представника ОСОБА_7 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_7 про стягнення коштів за договором позики та за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_8 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення з відповідача боргу в розмірі 1 169 624,80 грн., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 10.11.2012 між сторонами був укладений договір позики, згідно якого вона надала ОСОБА_5 позику в сумі 250 000 доларів США, а останній зобов'язувався повернути кошти частинами протягом 4 років шляхом сплати щомісячно по 5 000 доларів США, починаючи з листопада 2012 року. Зазначила, що відповідач порушив умови договору та не повертає отримані кошти, чим порушив права позивача.

Третя особа ОСОБА_7 звернулась до суду із позовом про визнання недійсним договору позики, посилаючись на те, що договір був укладений в період перебування в зареєстрованому шлюбі останньої з відповідачем ОСОБА_5, вона не надавала своєї згоди на укладення договору, чим були порушені її права.

У ході розгляду справи представник позивача за первісним позовом збільшив позовні вимоги та просив стягнути з ОСОБА_5 борг за простроченими платежами за період з листопада 2012 року по грудень 2014 року та 3% річних в загальній сумі 2 079 651,16 грн. Остаточно уточнивши позовні вимоги в судовому засіданні 20 травня 2015 року просив суд стягнути суму боргу у гривнях, що складає еквівалент суми за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення у справі, а саме 2 802 505,68 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року позов ОСОБА_8 до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_7 про стягнення коштів за договором позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 2 768 150,16 грн. борг. В решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 3 654,00 грн. судових витрат. В задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції представник відповідача та третьої особи подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі представник відповідача порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким в задоволенні позову позов ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики просив відмовити, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що наявна в матеріалах справи розписка від 10.11.2012 не може вважатися документом, який би посвідчував факт передання грошових коштів від ОСОБА_8 до ОСОБА_5, оскільки ОСОБА_5 цих коштів від ОСОБА_8 насправді не отримував. Вищевказані обставини мав би підтвердити ОСОБА_9, клопотання про виклик якого у якості свідка було заявлено представником ОСОБА_5 під час розгляду справи, проте суд у його задоволенні безпідставно відмовив. Крім того, не вказано для якої мети отримувалися кошти, а так само стороною позивача не було надано доказів, що ці кошти дійсно отримані та витрачені ОСОБА_5 Також вважає, що судом першої інстанції невірно визначено судовий збір відповідно до пропорційності задоволеної частини вимог.

У поданій апеляційній скарзі представник третьої особи просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_7 скасувати та ухвали в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_7 про визнання недійсним договору позики задовольнити, посилаючись на те, що укладений 10.11.2012 між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 договір позики не може вважатися дійсним, оскільки порушує та завдає шкоди правам та інтересам ОСОБА_7, як одного з подружжя, оскільки укладений без її згоди.

У судовому засіданні представник третьої особи - ОСОБА_6 підтримала доводи апеляційних скарг. Представник позивача - ОСОБА_10 - заперечував проти доводів апеляційних скарг, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Відповідач та його представник в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи судом повідомлені у встановленому законом порядку. У відповідності до вимог статті 74, 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 10.11.2012 ОСОБА_8 надала ОСОБА_5 грошову позику в сумі 250 000 доларів США, а останній зобов'язався повернути кошти частинами протягом 4 років шляхом сплати щомісячно по 5 000 доларів США від суми боргу, в строк з 15 по 25 число кожного поточного місяця, починаючи з листопада 2012 року. Факт укладення даного договору у відповідності до вимог ст.1047 ЦК України підтверджується розпискою (а.с.4).

Крім того, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 червня 2014 року часткового задоволено позов ОСОБА_8 до ОСОБА_5, яким стягнуто з останнього на її користь 3% річних за прострочення виконання грошового зобов′язання у розмірі 2 208 доларів США, що по курсу НБУ станом на 13.06.2014 становить 25 901,17 грн. (а.с. 5-6). Рішення суду першої інстанції набрало законної сили 18 листопада 2014 року. Даним рішенням встановлені обставини щодо укладення договору позики між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 від 10.11.2012 на суму 250 000 доларів США, які останній зобов′язався повернути протягом чотирьох років шляхом виплати по 5 000 доларів США кожного місяця та факт невиконання ОСОБА_5 умов договору по поверненню грошових коштів. У відповідності до частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники.

Із пояснень представників сторін встановлено, що після ухвалення судового рішення від 13 червня 2014 року відповідач ухиляється від повернення боргу.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_8, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до встановлених судом обставин, відповідач в порушення вимог чинного законодавства та умов договору позики, взяті на себе зобов'язання щодо повернення позики на момент виконання зобов'язань та під час розгляду справи належним чином не виконав, у зв'язку з чим утворилась заборгованість.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідають вимогам закону.

Відповідно до положень статті 1046, 1049 Цивільного кодексу України, за договоромпозики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строкта в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімумудоходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей - стаття 1047 ЦК України.

Встановивши під час розгляду справи, що між сторонами у справі існують договірні зобов'язання за договором позики від 10.11.2012, за якими відповідач отримавши від позивача грошові кошти не виконав свого обов'язку щодо повернення частини позики у визначений строк, суд першої інстанції прийшов до законного та обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму основного боргу невиконаних зобов'язань у розмірі 2 762 500 грн. за період з листопада 2012 року по 26 грудня 2014 року. Відповідає вимогам закону - статті 625 ЦК України висновок суду першої інстанції про покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов'язання у вигляді сплати трьох процентів річних від простроченої суми за період з 13 червня 2014 року по 26 грудня 2014 року в сумі (5000 доларів США*7 місяців)*3%*647 днів прострочки:(365 днів*7):100%=)265,89 доларів США, що за курсом НБУ на дату розгляду справи складає (265,89 доларів США*21,25 грн.) 5650,16 грн.

Доводи представника відповідача про те, що ОСОБА_5 грошових коштів від ОСОБА_8 насправді не отримував і дану обставину мав би підтвердити свідок ОСОБА_9 не ґрунтуються на вимога закону, оскільки виходячи зі змісту положень статті 1051 ЦК рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Не мають правового значення для справи доводи апеляційної скарги щодо мети отримання коштів та здійснених ОСОБА_5 витрат, оскільки дані обставини не визначають правову природу відносин, які склалися між сторонами.

Доводи апеляційної скарги представника третьої особи ОСОБА_7 про те, що укладений 10.11.2012 між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 договір позики не може вважатися дійсним, оскільки порушує та завдає шкоди правам та інтересам ОСОБА_7, як одного з подружжя з підстав укладений без її згоди, були предметом дослідження в суді першої інстанції, їм надана належна правова оцінка. Як вірно зазначив суд першої інстанції, що укладений правочин між ОСОБА_8 та її колишнім чоловіком - ОСОБА_5 не породжує для неї ніяких обов'язків, оскільки відсутні докази про укладення даного правочину в інтересах сім'ї. При цьому положення статті 65 ЦК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання позики, оскільки договір позики є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов′язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 - представника ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - представника ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: