Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/3572/15 Головуючий у 1 інстанції: Редько Ж.Є.
Єдиний унікальний № 226/878/15 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 липня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Дзярука М.П.

Трофимової Д.А.

при секретарі: Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Донецький експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України» на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 14 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до «Донецький експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати при звільненні,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що з відповідачем по справі вона знаходилася у трудових відносинах з 03.04.2002 року по 31.12.2014 року. Наказом по підприємству від 31.12.2012 року № 248к її було звільнено з посади провідного інженера за ст.36 п.6 КЗпП України. У порушення ст.116 КЗпП України при розрахунку їй не виплатили кошти в сумі 10212 грн. 73 коп. 16.01.2015 року відповідач виплатив їй 1114 грн., а 10.03.2015 року - 1000 грн., тобто на даний час заборгованість по заробітній платі за винятком здійснених виплат складає 8098 грн. 73 коп. Також, оскільки з нею не був проведений повний розрахунок при звільненні, вона вважає, що відповідач повинен сплатити її середньомісячну заробітну плату за весь термін затримки до повного з нею розрахунку. Загальна затримка розрахунку при звільненні на кінець березня становить: 5131,84 грн. (середньомісячна заробітна плата) х 3 місяці = 15395 грн. 52 коп.

Посилаючись на зазначені обставини, просила суд, стягнути з відповідача на її користь заборгованість із заробітної плати в сумі 8098,73 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 15395,52 грн., а всього 23494,25 грн.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 14 квітня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Донецький експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України» на користь ОСОБА_3 заборгованість із заробітної плати в сумі 8093,73 грн. та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 01.01.2015 року по 31.03.2015 року в сумі 15395,52 грн., а всього 23489,25 грн.

Рішення в частині стягнення заробітної плати підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць у розмірі 4000 грн.

Не погоджуючись з рішенням районного суду ДП «Донецький експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким зменшити період затримки розрахунку при звільненні з 01.01.2015 року по 31.03.2015 року на період 23.03.2015 року по 31.03.205 року відповідно зменшивши суму стягнення розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з 15395,52 грн. на 1921,68 грн.

До апеляційного суду апелянт не з'явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення судової повістки, за яким він отримав судову повістку 30 червня 2015 року.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Стаття 308 ЦПК передбачає підстави для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. За її змістом Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції послався на те, що позивач знаходилася у трудових відносинах з відповідачем та на момент її звільнення існувала заборгованість перед нею роботодавця з заробітної плати, яка не погашена на час ухвалення судового рішення.

З огляду на зазначене, суд стягнув з відповідача зазначену заборгованість та середній заробіток за час затримки розрахунку. Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 43 Конституції України кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно із ст. 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання.

Згідно із ст. 30 Закону України "Про оплату праці" при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, відповідно до ст. ст. 95, 115, 116 КЗпП України, ст. ст. 21, 30 Закону України "Про оплату праці" відсутність заборгованості перед позивачем із заробітної плати має довести роботодавець, тобто фізична особа, з якою фактично було укладено трудовий договір, а не позивач.

Ухвалюючи у справі судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керувався ч. 1 ст. 116, ст. 117 КЗпП України і виходив з того, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано факту невиплати позивачеві нарахованої заробітної плати станом на час ухвалення судового рішення.

Доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування фактичних обставин справи, недоведеність позову, являються неспроможними.

Факт заборгованості із виплати заробітної плати позивачеві підтверджується довідкою відповідача яка підписана посадовими особами ДП «Донецький експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України»: начальником і головним бухгалтером і скріплена печаткою (а.с.34).

Відомості, викладені в зазначеній довідці відповідачем не оспорені, правильність нарахування сум заробітної плати не спростована. Доказів на підтвердження відсутності заборгованості із заробітної плати відповідачем суду не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не вимагала розрахунку при звільненні хоча отримала трудову книжку не підтверджені та не містять відомостей про ухилення позивачки від отримання грошових сум. Посилання апелянта в цій частині суперечать їх же доводам про те, що заборгованість не погашалася з причин, що не залежать від волі роботодавця і зумовлені захопленням майна відповідача так званою «ДНР» .

Посилання апелянта на те, що для звернення працівника з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки грошових виплат встановлений тримісячний строк, який має обчислюватися з дня, коли позивач дізналася про невиплату їй заробітної плати при звільненні не ґрунтуються на законі.

За положеннями ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до Законів України "Про оплату праці", "Про компенсацію громадянам частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" та Постанови КМУ від 21 лютого 2001 року № 159 підприємство зобов'язане виплатити працівнику компенсацію за втрату частини зарплати через порушення термінів її виплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого, права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу, для звернення працівника до суду з вимогою про вирішення трудового спору щодо виплати середнього заробітку за час затримки проведення належного розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку та про виплату втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням строків її виплати, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатись про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталась затримка виплати усіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Натомість суд встановив наявність заборгованості на час розгляду справи, що свідчить про відсутність фактичного розрахунку на час вирішення спору.

Пунктом п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" визначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу.

Крім того, апелянт посилався на те, що після ухвалення рішення суду змінився розрахунок заборгованості по заробітній платі, зроблений перерахунок і на сьогоднішній день заборгованість є меншою, ніж було визначено судовим рішенням.

За ст. 10 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Натомість жодних належних доказів на підтвердження того, що на час ухвалення судового рішення заборгованість була меншою ніж стягнув суд - апелянт не надав.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, а оскаржуване в апеляційному порядку судове рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України та ґрунтується на зібраних у справі доказах, а тому підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Донецький експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України» - відхилити.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 14 квітня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: