Провадження № 2/742/958/15
Єдиний унікальний № 742/2283/15-ц
22 червня 2015 року Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі: головуючого - судді Зарічної Л.А.,
при секретарі Геєць О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Прилуки цивільну справу за позовом
Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості ,-
ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовною заявою про повернення заборгованості, що утворилася у звязку із неналежним виконанням зобовязань за кредитним договором № CNХRFG04231809 від 30 жовтня 2007 року .
Посилаючись на ті обставини, що рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 18.07.2011 року з відповідача було стягнуто заборгованість по договору в розмірі 9224 грн. 66 коп., а саме заборгованості по кредиту 1818 грн.11коп., заборгованості по процентах за користування кредитом 1,06 коп., заборгованості по комісії за користування кредитом 109 грн.10 коп., пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором 6000 грн., штрафу (фіксованої частини) розміром 500 грн. та штрафу (процентної складової) 796 грн.39 коп.
В судове засідання представник позивача не зявився, але направив письмову вимогу про підтримання позовних вимог у повному обсязі, а також просив провести розгляд справи за їх відсутності.
ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася та не повідомила про причини своєї неявки, хоча про день та час розгляду справи була повідомлена своєчасно, у зв'язку з чим, суд на підставі ст. 224 ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги банку підлягають до часткового задоволенню з таких підстав
Згідно умов кредитного договору № CNХRFG04231809 від 30 жовтня 2007 року (а.с.1016) вбачається, що ОСОБА_1 є стороною (а саме позичальником) даного кредитного договору із КБ «Приватбанк». За даним договором банк надає позичальнику кредит в сумі 2181 грн.88 коп. строком на 12 місяці, тобто до 30 жовтня 2008 року включно, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,0 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, сплатою щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 177 грн.10 коп. та єдино разової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 10 грн.91 коп. в обмін на зобовязання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, комісії в зазначені в заяві та умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»).
Суд вважає за необхідне зазначити, що конкретні правові наслідки порушення того чи іншого зобовязання визначаються Цивільним кодексом, відповідними актами цивільного законодавства або договором.
Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до умов укладеного кредитного договору, сторони погодили, що кредитор має право вимагати від позичальника погашення кредиту, а позичальник зобовязується погасити кредит в повному обсязі та сплатити нараховані за користування кредитом неустойку та інші платежі й нарахування за цим договором, що підлягають сплаті позичальником на користь кредитора
Стаття 1049 ЦК України зобовязує позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором., а відповідно до ст. 1050 ЦК України, де визначено , що у разі якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК.
Як було встановлено в судовому засіданні, позичальник істотно порушив умови кредитного договору, не своєчасно здійснюючи погашення даного кредиту, у звязку з чим , заборгованість, яка виникла станом на 24 лютого 2011 року, а саме: заборгованість по кредиту - 1818 грн.11коп., заборгованості по процентах за користування кредитом 1,06 коп., заборгованості по комісії за користування кредитом 109 грн.10 коп., пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором 6000 грн., штрафу (фіксованої частини) розміром 500 грн. та штрафу (процентної складової) 796 грн.39 коп., що загалом становить9224 грн.66 коп., були стягнуті за рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 18 липня 2011 року, яке набрало законної сили 29 липня 2011 року.
Зважаючи на наявність відповідного рішення суду, позивач повторно звертається до суду із аналогічними вимогами, виходячи з наявного розрахунку та рішення суду, вказана заборгованість фактично ґрунтується на стягненні пені, яка з моменту постановлення рішення суду ще зросла, а також повторному стягненні штрафів, рішення про стягнення яких також прийнято судом у 2011 році, що свідчить про звернення до суду з позовом про повторне стягнення визначених позивачем заборгованостей.
Як роз'яснено в п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року (із наступними змінами) наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до ст.ст. 529, 599 ЦК України. Наявність рішення суду про стягнення існуючої заборгованості із ОСОБА_1, винесеного у звязку із невиконанням кредитного договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту.
В той же час , при вирішенні заявлених позовних вимог щодо стягнення пені суд враховує приписи ч.4 статті 42 Конституції України та положення ч.3 статті 551 Цивільного кодексу України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Також суд приймає де уваги правову позицію, викладену в рішенні Конституційного Суг України № 7-рп/2013 від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань про те, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності, а вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Цивільного кодексу України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, внаслідок чого з засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
У Резолюції Генеральної Асамблеї ООН „Керівні принципи для захисту інтересів споживачів від 09 квітня 1985 року № 39/248 наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Також суд вважає за необхідне зазначити, що норма ч. 3 статті 551 Цивільного кодексу України передбачає дві підстави для зменшення неустойки: значне перевищення неустойки в порівнянні з розміром збитків, завданих стягувачу, що є обєктивною обставиною, яка не залежить від волі чи позиції сторін та наявність інших істотних для боржника обставин.
На підставі наведеного та ст.ст. 526-527,533, 553-554,611,625,1046-1050, 1054-1055 ЦК України, керуючись ст.ст. 88, 212-215 ЦПК України,
Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № CNХRFG04231809 від 30 жовтня 2007 року в розмірі 2000 грн.00 коп.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати по справі в розмірі 31 грн. 90 коп.
В іншій частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, який постановив його, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом 10 днів з дня отримання копії заочного рішення до суду першої інстанції.
Позивачем рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області в загальному порядку на протязі десяти днів.
В разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, рішення може бути оскаржене сторонами до Апеляційного суду Чернігівської області шляхом подання апеляційної скарги на протязі десяти днів.
Суддя Л.А.Зарічна