Справа № 452/2408/14 Головуючий у 1 інстанції: Карнасевич Г.І.
Провадження № 22-ц/783/2293/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: військового прокурора Івано -Франківського

гарнізону ОСОБА_2, представника Міністерства оборони

України ОСОБА_3, представника квартирно

експлуатаційного відділу ОСОБА_4, представника

ОСОБА_5 ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою військового прокурора Івано - Франківського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно - експлуатаційного відділу м. Львова, Самбірської квартирно - експлуатаційної частини району на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 12 січня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

військовий прокурор Івано Франківського гарнізону з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави, в особі Міністерства оборони України, квартирно - експлуатаційного відділу м. Львова, Самбірської квартирно - експлуатаційної частини району звернувся з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7, в інтересах якої діє ОСОБА_8»яна Михайлівна, про визнання недійсним типового договору піднайму (найму) житлового приміщення від 29.10.2013 року, яке складається із кімнати житловою площею 14,2 кв. м та розташоване в квартирі АДРЕСА_1; скасування реєстрації ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії КС №5212294, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, по вул. Шевченка 23/61 в м. Самборі Львівської області; визнання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії КС №5212294, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що не набули права на користування житловим приміщенням - квартирою № 61 по вул. Шевченка, 23 в м. Самборі Львівської області; виселення ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії КС №5212294, та ОСОБА_7, 21.02.2007 р.н., з квартири АДРЕСА_2.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову війського прокурора Івано - Франківського гарнізону до ОСОБА_5, ОСОБА_7 відмовлено за безпідставністю.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив військовий прокурор Івано - Франківського гарнізону, вважає, що таке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Покликається на те, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не взяв до уваги, що рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 08.05.2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09.04.2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 24.07.2013 року, задоволено позов військового прокурора Івано - Франківського гарнізону в інтересах Міністерства оборони України в особі Самбірської квартирно - експлуатаційної частина району до виконавчого комітету Самбірської міської ради про визнання недійсним його рішення від 14.04.2009 року № 131, ордеру № 22 від 17.04.2009 року на житлове приміщення, виданого ОСОБА_9, скасування свідоцтва про право власності на ОСОБА_9 від 22.04.2009 року на спірне житлове приміщення (квартиру АДРЕСА_2) та його виселення зі спірної квартири. Рішенням Самбірського міськрайонного суду від 08.05.2012 р. встановлено, що спірний будинок № 23 у м. Самборі по вул. Шевченка споруджено за кошти Міністерства оборони України, а тому відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вдався до переоцінки на власний розсуд вже встановлених рішенням цього ж суду фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Крім цього, апелянт зазначає про те, що 02.03.2012 року у справі №2/1318/308/2012 Самбірським міськрайонним судом Львівської області постановлено ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне житлове приміщення. Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_7 зареєструвались у спірній квартирі 29.10.2013 року, тобто, в період дії ухвали про забезпечення позову, а тому не набули права користування спірною квартирою. Також апелянт зазначає про те, що договір найму, укладений 29.10.2013 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_5, не є доказом законного вселення відповідачів у спірне житлове приміщення, оскільки його було укладено після набрання законної сили рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 08.05.2012 року, і на момент укладення договору найму ОСОБА_9 у судовому порядку було позбавлено права власності на спірне житло. З наведених підстав просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення військового прокурора Івано Франківського гарнізону ОСОБА_2, представника Міністерства оборони України ОСОБА_3, представника квартирно експлуатаційного відділу ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції посилався на те, що всупереч вимогам ч. 2 ст. 27, ст. ст. 60, 131, 119 ЦПК України, ст. 36-1 Закону України "Про прокуратуру" позивач не довів тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір, не подав доказів на обґрунтування вимог, а копії документів, доданих до позовної заяви, не є належними і допустимими доказами, оскільки не є належним чином завірені та не відповідають вимогам ч. 2 ст. 64 ЦПК України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що Самбірським міськрайонним судом Львівської області 08.05.2012 року ухвалено рішення, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09.04.2013 року, яким визнано незаконним рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області від 14.04.2009 року №131 «Про включення однокімнатної квартири АДРЕСА_3 до числа службових Самбірської ЖЕК №1 та видачу службового ордера для вселення у дану квартиру»; визнано недійсним службовий ордер на жиле приміщення №22 від 17.04.2009 року, виданий виконавчим комітетом Самбірської міської ради Львівської області ОСОБА_9 на право вселення в квартиру №61 житлового будинку №23 по вул. Шевченка у м. Самборі Львівської області; визнано недійсним свідоцтво про право власності від 22.04.2011 року серії САЕ №052418, видане ОСОБА_9 на квартиру АДРЕСА_4; виселено ОСОБА_9 із квартири АДРЕСА_5.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 24.07.2013 року відхилено касаційну скаргу ОСОБА_9, рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 08.05.2013 р. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 09.04.2013 року також залишено без змін.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 08.05.2012 року набрало законної сили 09.04.2013 року.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності паровичну є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, киї встановлені частинами першою - третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ч.1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона власник житла (наймодавець) передає або зобов»язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.(ст. 761 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 29.10.2013 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_8»яною Михайлівною був укладений типовий договір піднайму (найму) житлового приміщення, за умовами якого, наймодавець, яким є ОСОБА_9, надає в найм, а наймач, ОСОБА_8»яна Михайлівна, з сім»єю, ОСОБА_7, наймає в піднайм (найм) житлове приміщення, яке складається з однієї кімнати житловою площею 14.2 кв.м, яке розташоване у квартирі №61, що розташована у квартирі в будинку №23 по вул. Шевченка у м. Самборі, загальною площею 30.0 кв.м. В договорі зазначено, що квартира, яка надається в найм (оренду) належить наймодавцю на праві власності на підставі свідоцтва р.н. 33491630 від 09.06.2011 року. Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє постійно.

Підставами для визнання недійсним оспорюваного договору позивач, з посиланням на ст. ст. 203, 215 ЦК України, зазначає те, що на момент його укладення ОСОБА_9, який є наймодавцем, не будучи власником спірної квартири, не мав права на укладення такого договору, оскільки 09.04.2013 року набрало законної сили рішення Самбірського міькрайонного суду Львівської області від 08.05.2012 року, яким визнано незаконним рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області від 14.04.2009 року №131 «Про включення однокімнатної квартири АДРЕСА_3 до числа службових Самбірської ЖЕК №1 та видачу службового ордера для вселення у дану квартиру»; визнано недійсним службовий ордер на жиле приміщення №22 від 17.04.2009 року, виданий виконавчим комітетом Самбірської міської ради Львівської області ОСОБА_9 на вселення в квартиру №61 житлового будинку №23 по вул. Шевченка у м. Самборі Львівської області; визнано недійсним свідоцтво про право власності від 22.04.2011 року серії САЕ №052418, видане ОСОБА_9 на квартиру АДРЕСА_4. А відтак ОСОБА_5, не будучи власником спірної квартири, не вправі був розпоряджатися квартирою, свідоцтво про право власності на яку було скасоване судом.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що укладення ОСОБА_9 договору найму в той час, коли він не був власником квартири №61 житлового будинку №23 по вул. Шевченка у м. Самборі Львівської області, суперечить вимогам чинного законодавства, а саме, ст. ст. 761, 810 ЦК України, згідно з якими право на передання майна в найм має власник.

За таких обставин невірним є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним типового договору піднайму (найму) житлового приміщення, укладеного 29.10.2013 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_8»яною Михайлівною, за умовами якого, наймодавець, яким є ОСОБА_9, надає в найм, а наймач, ОСОБА_8»яна Михайлівна, з сім»єю, ОСОБА_7, наймає в піднайм (найм) житлове приміщення, яке складається з однієї кімнати житловою площею 14.2 кв.м, яке розташоване у квартирі №61, що розташована у квартирі в будинку №23 по вул. Шевченка у м. Самборі, загальною площею 30.0 кв.м, у якому помилково зазначено, що квартира, яка надається в найм (оренду), належить наймодавцю на праві власності на підставі свідоцтва р.н. 33491630 від 09.06.2011 року.

Судом також встановлено, що в квартирі №61 в житловому будинку №23 по вул. Шевченка у м. Самборі Львівської області зареєстровані та проживають ОСОБА_8»яна Михайлівна, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується повідомленням Самбірського міського відділу Державної міграційної служби України від 19.11.2013 року за вих. № 21/2208, зареєстровані 29.10.2013 року на підставі типового договору піднайму (найму) жилого приміщення, укладеного 29.10.2013 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_5

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», який є спеціальним нормативно правовим актом, який регулює правовідносини, пов»язані із зняттям з реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду ( про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення;2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Звернувшись до суду з вимогами про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_5, ОСОБА_7 в квартирі №61 житлового будинку №23 по вул. Шевченка у м. Самборі Львівської області, із вищезгаданими вимогами позивач не звертався.

Разом з тим, звернувшись з вимогами про зняття ОСОБА_5 та ОСОБА_7 з реєстраційного обліку за місцем проживання у квартирі №61 житлового будинку №23 по вул. Шевченка у м. Самборі Львівської області, позивач не залучив до участі у справі, як відповідача, Самбірський міський відділ Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області, на який покладено обов»язок реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання громадян.

Ухвалення судом рішення про зобов»язання Самбірського міського відділу Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області, який не був залучений до участі у справі, як відповідач, зняти з реєстрації ОСОБА_5 та ОСОБА_7, зареєстрованих у квартирі №61 житлового будинку №23 у м. Самборі Львівської області,суперечитиме принципу диспозитивності цивільного судочинства, а відтак позовна вимога про зняття ОСОБА_5 та ОСОБА_7 з реєстраційного обліку не підлягає до задоволення.

Вирішуючи вимогу про визнання ОСОБА_5, ОСОБА_7 такими, що не набули права на користування квартирою №61 житлового будинку №23 по вул. Шевченка у м. Самборі, судом першої інстанції з»ясовано, що вони вселилися у спірну квартиру на підставі Типового договору піднайму (найму) житлового приміщення, укладеного 29.10.2013 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_8»яною Михайлівною, який на момент їх вселення був чинним, а відтак давав їм право на вселення, що свідчить про дотримання встановленого порядку при їх вселенні.

Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.(ст.109 ЖК України). Житловим кодексом України передбачено підстави для виселення із житлового приміщення.

Звернувшись до суду з вимогою про виселення ОСОБА_5, ОСОБА_7 з квартири №61 житлового будинку №23 по вул. Шевченка у м. Самборі Львівської області, позивач, як на підставу для виселення посилається на ч.3 ст. 116 ЖК України, відповідно до якої осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого приміщення.

На думку колегії суддів вселення ОСОБА_5, ОСОБА_7 у спірну квартиру не є самовільним, оскільки вони вселилися на підставі договору найму, який на момент їх вселення був чинним, а відтак відповідачі не можуть бути виселені з квартири №61 житлового будинку №23 по вул. Шевченка у м. Самборі, з підстав, передбачених ч.3 ст. 116 ЖК України.

Доводи апеляційної скарги в частині неправомірної, на думку апелянта, відмови у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_5, ОСОБА_7 такими, що не набули права на користування квартирою №61 житлового будинку №23 у м. Самборі Львівської області, скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_5, ОСОБА_7 у квартирі №61 житлового будинку №23 у м. Самборі Львівської області, їх виселення з квартири, не спростовують висновків суду першої інстанції про їх безпідставність та відмову у зв»язку з цим у задоволенні цих вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги неповне з»ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним типового договору піднайму (найму) житлового приміщення, укладеного 29.10.2013 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_8»яною Михайлівною, підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині позову нового рішення про задоволення цієї позовної вимоги та визнання згаданого договору недійсним. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу Військового прокурора Івано - Франківського гарнізону в інтересах Міністерства оборони України, квартирно - експлуатаційного відділу м. Львова, Самбірської квартирно - експлуатаційної частини району задовольнити частково.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 12 січня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору піднайму (найму) житлового приміщення, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 29.10.2013 року на квартиру №61 житлового будинку №23 по вул. Шевченка в м. Самборі Львівської області - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір піднайму (найму) житлового приміщення, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_7, 29.10.2013 року на квартиру №61 житлового будинку №23 по вул. Шевченка в м. Самборі Львівської області.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_10