Номер провадження: 22-ц/785/2579/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кварталова А. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого судді - Кварталової А.М.,

суддів Гірняк Л.А., Заїкіна А.П.,

при секретарі Томашевської К.В.,

за участю: відповідача ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом Ізмаїльської міської ради Одеської області до ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання особи такою, яка втратила право на житлове приміщення, за апеляційною скаргою Ізмаїльської міської ради Одеської області на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 грудня 2014 року, -

встановила:

20 вересня 2011р. Ізмаїльська міська рада Одеської області звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, яка втратила право на житлове приміщення АДРЕСА_1, в м. Ізмаїлі, Одеської області.

Свої позовні вимоги мотивували тим, що ОСОБА_2 фактично протягом тривалого часу за даною адресою не проживає, його місцезнаходження не відоме, його реєстрація позбавляє можливості іншим особам зареєструватися за вказаною адресою.

Представник Ізмаїльської міської ради Одеської області в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та пояснив, що оскільки відповідач не проживає в гуртожитку понад шість місяців, то має бути визнаним втратившим право на житло відповідно до вимог ст. ст.71, 72 ЖК України.

Справа розглянута у відсутність ОСОБА_2

Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 грудня 2011р. позов позивача задоволено. Суд визнав ОСОБА_2 таким, що втратив право на житлове приміщення АДРЕСА_1, в м. Ізмаїлі, Одеської області.

15 січня 2014р. ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 грудня 2011р.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 березня 2014р. заява ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 грудня 2011р. задоволена, заочне рішення суду скасовано, справа призначена до розгляду по суті.

При новому розгляді справи Ізмаїльська міська рада Одеської області подала заяву, в якій просила залучити до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3, ОСОБА_4

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 травня 2014р. суд залучив до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3, ОСОБА_4

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та пояснив, що оскільки відповідач не проживає в гуртожитку понад шість місяців, то має бути визнаним таким, що втратив право на житло відповідно до вимог ст. ст.71, 72 ЖК України.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2, позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення.

Заперечення на позов обґрунтовував тим, що він постійно проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується знаходженням у його кімнаті особистих речей та меблів, також він займається підприємницькою діяльністю, тому вимушений значний час проводити на роботі в інших регіонах, що у свою чергу перешкоджає йому у вільному спілкуванні та зустрічах з сусідами.

Третя особа ОСОБА_3 підтримала позов Ізмаїльської міської ради Одеської області, просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на житло, пояснивши, що їй виділені спірні кімнати ОСОБА_2, вона із сином у них уже зареєстровані, але через те, що ОСОБА_2 начебто там проживає, не може вселитись у спірне житло.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 грудня 2014р. у задоволенні позову Ізмаїльській міській раді Одеської області відмовлено.

В апеляційній скарзіІзмаїльська міська рада Одеської області просить рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 грудня 2014р. скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому, посилаються на те, що суд помилково посилався, що в даній справі повинна бути застосовано глава 4 ЖК України, якою визначено порядок користування гуртожитками, та нормами якої не передбачено підстав для визнання громадян такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Однак, у ст. 130 ЖК України передбачено, що порядок користування житловою площею в гуртожитках визначається законодавством України. Оскільки главою 4 ЖК України не врегульовано питання про правові наслідки не проживання відповідача в житловому приміщенні без поважних причин, необхідно застосувати ст.ст. 71,72 ЖК України, як закон, що регулює подібні за змістом відносини та задовольнити їх вимоги.

Ізмаїльська міська рада Одеської області до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази(а.с.225).

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. При цьому посилався на те, що він працює за наймом на будівництві, в звязку з чим часто не буває у гуртожитку з поважних причин, оскільки за місцем проживання у м. Ізмаїлі не має роботи, йому приходиться відїжджати з м. Ізмаїла у інші міста де йому пропонують роботу. Сімї відповідач не має, проживає один, у нього відсутнє інше житло на праві власності, крім кімнат у гуртожитку. За проживання в гуртожитку він сплачує комунальні послуги та в нього у гуртожитку знаходяться його речі та меблі.

Третя особа: ОСОБА_3 просила задовольнити апеляційну скаргу та визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на житло, оскільки він там не проживає з 2000р., без поважних причин.

Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка представника позивача не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, мотиви і доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та в межах заявлених вимог, вислухавши пояснення сторін, дослідивши пояснення свідків, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи позивачу в задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що главою 4 ЖК України визначено порядок користування гуртожитками. Нормами зазначеної глави не передбачено підстав для визнання громадян такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Відповідно до правил ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР, роз'яснень, викладених у п.10 постанови Пленуму Верховного суду № 2 від 12.04.1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, якщо вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. В разі поважності причин відсутності відповідача понад встановлені строки суд може продовжити пропущений строк.

Оскільки правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняно до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги статей 71, 72 ЖК УРСР.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки регулюється нормами ст.71,72 ЖК України.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно ст. ст. 6, 127 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Гуртожитки можуть використовуватись для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання.

ОСОБА_5 Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208 затверджене Примірне положення про гуртожитки, яким відповідно до ст. 131 ЖК України визначається порядок користування гуртожитком, зокрема, можливість збереження права користування жилою площею у гуртожитку при тимчасовій відсутності деяких категорій громадян (п. 13 Примірного положення).

Разом з тим, а також відповідно до ч. 8 ст. 8 ЦПК України та з урахуванням подібності за змістом правовідносин саме щодо користування жилою площею у гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами ст. ст. 71, 72 ЖК України щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутньою особою права на жиле приміщення слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності у гуртожитку особи, якій у ньому надавалася жила площа (за відсутності підстав для виселення).

Таким чином, суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені положення закону та безпідставно дійшов висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин положень ст. 71 ЖК України.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В обґрунтування відсутності відповідача ОСОБА_2 та не проживання його понад шести місяців в гуртожитку з 2000р., позивач посилався на акти від 10.01.2011р., 19.04.2011р., 21.06.2011р., 17.03.2015р., які затверджені директором КП «Житсервіс» та в яких зазначено, що ОСОБА_2 не проживає в гуртожитку з 2000р. (а.с. 5-7).

Відповідно до ст. ст. 1,19 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" мешканці гуртожитків не можуть бути виселені, переселені та відселені без попереднього надання їм (їх сім'ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, за сукупності таких умов: - період часу, протягом якого мешканці офіційно зареєстровані і фактично проживають у гуртожитку, складає не менше п'яти років; - мешканці не мають іншого власного житла; - гуртожитки призначені для проживання одиноких громадян або для проживання сімей; - гуртожитки перебувають в державній, комунальній власності або у повному господарському віданні чи в оперативному управлінні підприємств, установ, організацій з управління житловим фондом (перебувають на балансі таких підприємств); - гуртожиток не визнаний аварійним чи непридатним для проживання.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в гуртожитку по вул. Енгельса, 2, у м. Ізмаїлі з 28.02.2007р., що підтверджено його паспортом, який був оглянутий в суді апеляційної інстанції (а.с.3,30-33).

Згідно довідки адресного бюро, ОСОБА_2 знятий з обліку за вказаною адресою згідно заочного рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 грудня 2011р., яке в подальшому було скасовано ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 березня 2014р.(а.с.20,55,190).

В копії свідоцтва про народження ОСОБА_2 зазначена відмітка(штамп) про те, що ОСОБА_2 зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_2 з 27 листопада 1981р.(а.с.47).

Відповідно до копії ордеру №57 від 30 грудня 2013р., третій особі - ОСОБА_3 та її сину ОСОБА_4 надано блок №33 по вул. Енгельса, 2, у м. Ізмаїлі, за рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради від 20 грудня 2013р. про надання додаткової житлової площі(а.с.63,73-80).

Як вбачається із списків за результатами технічної інвентаризації від 01.09.2011р., за рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради від 13 січня 2012р. відповідач ОСОБА_2 проживає ІНФОРМАЦІЯ_2, у кімнатах №56,58, блок №33(а.с.81-85).

З протоколу міжвідомчої комісії Ізмаїльської міської ради від 14 травня 2005р., вбачається, що комісією була розглянута заява ОСОБА_2 та інших мешканців гуртожитку щодо переобладнання у гуртожитку по вул. Енгельса, 2, у м. Ізмаїлі, що спростовує той факт, що ОСОБА_2 не проживає у гуртожитку з 2000р.(а.с.182-183).

Згідно довідки Ізмаїльського бюро технічної інвентаризації від 17.07.2013р. за ОСОБА_2 не зареєстровано право власності у м. Ізмаїлі(а.с.180).

Згідно довідки Комунального підприємства « Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради» від 08.06.2015р., та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.06.2015р. за ОСОБА_2 не зареєстровано право власності у м. Одесі та Одеській області(а.с.239-242).

Звертаючись до суду з даним позовом 20.09.2011р., представник позивача посилався на те, що ОСОБА_2 без поважних причин не проживає в гуртожитку більше шести місяців, з 2000р., а тому втратив право на проживання за ст.71 ЖК України.

Заперечуючи проти цих доводів позивача, відповідач ОСОБА_2 зазначав, що він продовжує проживати у спірному приміщенні, у якому знаходиться його майно, сплачує комунальні послуги, що підтверджено квитанціями про сплату за комунальні послуги за 2010р.,2011р.,2014р.2015р. та має розіздний характер роботи, що не дозволяє постійно знаходиться у гуртожитку (а.с.48-53).

Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінивши докази по справі в їх сукупності та враховуючи вищевказані норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що надані позивачем докази на обґрунтування своїх вимог не підтверджують безперервну відсутність відповідача з 2000р., понад шість місяців без поважних причин у спірній кімнаті за вищевказаною адресою.

Колегія суддів критично оцінює вказані акти надані позивачем, оскільки в них не зазначено конкретного періоду відповідно до вимог ст. 71 ЖК України з якого числа , місяця, року ОСОБА_2 не проживає у спірному приміщенні, на якій підставі зроблено висновок про його не проживання у спірних кімнатах, а тому ці акти не є беззаперечним доказом відсутності відповідача у жилому приміщенні.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б стверджували, що відповідач ОСОБА_2 відсутній без поважних на те причини у кімнатах №56,58, блок №33 по вул. Енгельса, 2, у м. Ізмаїлі понад встановлені строки, за якими зберігається право на користування житловим приміщенням, оскільки надані в підтвердження позовних вимог акти повинні бути складені протягом строку, який би чітко вказував на відсутність особи у житловому приміщенні понад шість місяців, без поважних причин, відповідно до вимог ст.71 ЖК України, як заявлені позовні вимоги.

Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_6, який є сусідом ОСОБА_2 пояснив , що він проживає у гуртожитку з 2000р., з того часу знайомий з ОСОБА_2, який періодично відїжджає на неділю, дві, три на роботу в інші міста, оскільки працює на будівництві, в звязку з специфікою роботи буває часто у відїзді, але він постійно проживає у гуртожитку , в кімнаті є його меблі.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що ОСОБА_2 не проживає в гуртожитку з 2006р., зі слів сусідів причиною не проживання є робота в іншому місті. ОСОБА_2 в гуртожитку вона не бачила.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що у 2011р. ОСОБА_2 тричі робив у неї ремонт у квартирі. В гуртожитку він проживає з 1981р., сімї у нього немає, він часто відїжджає на заробітки, в звязку з тим, що в м. Ізмаїлі не має роботи . Зараз він працює у м. Одесі, іншого місця проживання у нього не має.

Свідок ОСОБА_9, яка проживає у блоку 19 по вул. Енгельса, 2, у м. Ізмаїлі, посилалась на те, що вона мешкає у гуртожитку 12 років, але ОСОБА_2 у кімнаті №56 не бачила.

Свідки ОСОБА_10М.(працює у ЖКС), ОСОБА_11І.(бухгалтер гуртожитку) посилались на те, що вони приймали участь у складанні актів, в яких зазначено, що ОСОБА_2 у вищевказаних кімнатах гуртожитку не проживає з 2000р.

Сукупність наведених обставин, дозволяє колегії суддів дійти висновку, що матеріалами справи не доведено, що відповідач без поважних причин не проживав у кімнатах №56,58, блок №33 гуртожитку більше шести місяців підряд. Навпаки, матеріалами справи доведено, що відповідач проживає у цьому приміщенні, в якому він був зареєстрований з 23 червня 1992р., сплачує комунальні послуги, у цьому приміщенні знаходиться його майно, в звязку з тим, що не має постійного місця роботи, йому приходиться працювати у інших містах країни, та переконливо свідчить, що відповідач з вказаного гуртожитку добровільно не вибув, а продовжував зберігати його за собою, відсутній з поважних причин в звязку з роботою.

Крім того, відповідно до ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» забороняється виселення, переселення та відселення мешканці гуртожитків, без попереднього надання їм іншого житла, придатного для постійного проживання людей. Виселення, переселення чи відселення громадян з гуртожитків допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей.

Доводи третьої особи ОСОБА_3 про те, що у 2013р. вона отримала кімнати №56,58, блока №33 по вул. Енгельса, 2, у м. Ізмаїлі, які їй належать за ордером є необґрунтованими, оскільки житлові приміщення у гуртожитку надаються органами місцевого самоврядування на вільне житло, а вказані кімнати у гуртожитку на час їх надання не були вільними, ОСОБА_2 з них добровільно не вибув, а продовжував зберігати його за собою.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, але з інших підстав, оскільки позивачем не надано беззаперечних та переконливих доказів того, що відповідач ОСОБА_2 добровільно залишив житло без наміру туди повертатися, не проживає в кімнатах гуртожитку за вищевказаною адресою понад 6 місяців, в кімнаті відсутні речі відповідача, останній відмовляється від сплати коштів за комунальні послуги, не цікавиться житлом та проживає за іншою адресою.

Керуючись ст.ст. 209,303,307п.3 ч.1,309,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Ізмаїльської міської ради Одеської області задовольнити частково.

Мотивувальну частину рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 грудня 2014 року змінити.

В позові Ізмаїльської міської ради Одеської області до ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання особи такою, яка втратила право на житлове приміщення відмовити.

Рішення набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_12

ОСОБА_13

ОСОБА_14