АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1388/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 Кравчук В.М.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоНовікова О. М.
суддівВініченка Б. Б. , Бондаренка С. І.
при секретаріДемченко Н. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 05 вересня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2011 року ОСОБА_8 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_9, посилаючись на те, що 15 грудня 2010 року між сторонами було укладено договір позики, згідно якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 250 000 грн. Відповідно до умов договору позики відповідач був зобов'язаний повернути грошові кошти в строк до 15 червня 2011 року. В підтвердження отримання коштів в сумі 250 000 грн. відповідачем було написано розписку. В забезпечення виконання своїх зобов'язань по договору позики відповідач надав в заставу наступне майно: приміщення прохідної площею 25.1 кв.м., гараж площею 126.3 кв.м, та мийку площею 117.4 кв.м. , розташоване по АДРЕСА_1. У зазначений термін відповідач борг не повернув.

25 травня 2011 року сторони уклали ще один договір позики, згідно умов якого позивач передав відповідачу 100 000 грн., які останній зобов'язувався повернути до 25 липня 2011 року. В підтвердження отримання коштів відповідач надав розписку. З метою забезпечення виконання зобов'язань по договору позики відповідач надав в заставу майно: приміщення майстерні площею 154.4 кв.м. та контору контору площею 86.4 кв.м. за адресою : АДРЕСА_1.

У зазначений термін ОСОБА_9 борг не повернув. Тому позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Після уточнення своїх позовних вимог просив суд в рахунок погашення боргу в сумі 350 000 грн. визнати за ним право власності на майно, яке належить відповідачу і передано в заставу по обом договорам позики із заставним забезпеченням.

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 05 вересня 2011 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_8 право власності а майно, а саме: приміщення прохідної площею 25.1 кв.м., гаража площею 126.3 кв.м, яке належить ОСОБА_9 згідно договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 24.06.2006 року, мийки площею 117.4 кв.м., яке належить ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03.09.2007 року, приміщення майстерні площею 154.4 кв.м. та контори площею 86.4 кв.м. будівель та споруд, яке належить ОСОБА_9 згідно договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 15.02.2008 року, що знаходиться по АДРЕСА_1, в рахунок погашення боргу за договором позики в сумі 350 000 грн. Стягнуто з відповідача ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8 судові витрати в розмірі 1 820 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 просить рішення суду скасувати як незаконне та ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення не відповідає зазначеним вище вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач умови договорів не виконав, отримані від позивача гроші в обумовлені строки не повернув, відмовляється від оформлення на позивача права власності на заставне майно, а тому за таких обставин є підстави для задоволення позову. Разом з тим в судовому засіданні відповідач визнав позовні вимоги повністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичними особами на суму, що перевищує у двадцять і більше разів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі і на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження укладення договорів позики відповідач не тільки надав розписки про одержання коштів в сумі 250 000 грн. та 100 000 грн. із зобов'язанням повернути їх, але й уклав з позивачем договори позики із заставним забезпеченням відповідно від 15 грудня 2010 року та 25 травня 2011 року. За цими договорами ОСОБА_9, в забезпечення належного виконання своїх зобов'язань по повернення сум позики, передав у заставу нерухоме майно: приміщення прохідної площею 25.1 кв.м., гаражу площею 126.3 кв.м, яке належить йому згідно договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 24.06.2006 року; мийки площею 117.4 кв.м., яке належить йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03.09.2007 року; приміщення майстерні площею 154.4 кв.м. та контори площею 86.4 кв.м. будівель та споруд, яке належить останньому згідно договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 15.02.2008 року.

Вказані будівлі знаходиться по АДРЕСА_1, Черкаської області.

Тобто, договорами позики із заставним забезпеченням від 15.12.2010 року та 25.05.2011 року передбачені два різновиди договорів, а саме позики і договору застави, оскільки відповідачем у даних договорах передано вищевказане нерухоме майно у заставу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 вказує, що на момент вчинення даних правочинів вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 13 вересня 2012 року. Проте згоди на укладення даних договорів не надавала. Про їх існування вона не знала. Зазначені договори позики із заставним забезпеченням виходять за межі дрібних побутових, а тому згідно чинного законодавства вони є недійсними.

З такими доводами апеляційної скарги погоджується і колегія суддів.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до договорів купівлі-продажу нежилих приміщень від 24 червня 2006 року та від 15 лютого 2008 року та Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03 вересня 2007 року вказане заставне майно належить на праві приватної власності ОСОБА_9 Дане майно набуте ним під час перебування у шлюбі із ОСОБА_6 за спільні кошти, отже належить до спільної сумісної власності подружжя.

Частинами 1, 3 ст. 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджається майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути поднан письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом.

Майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників.

Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Так, згідно ч. 2 ст. 215 ЦК україни недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Дані договори укладені в письмовій формі без нотаріального посвідчення та не містять належно оформлених відомостей про згоду дружини на їх укладення, а тому вони є недійсними з моменту підписання.

Таким чином в даному випадку захист порушеного права позивача шляхом визнання права власності на нерухоме майно не ґрунтується на законі.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що, відповідно до ст. 309 ЦПК України, є підставою для скасування рішення й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - задовольнити.

Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 05 вересня 2011 року - скасувати, ухваливши по справі нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про стягнення боргу за договором позики шляхом визнання права власності на нерухоме майно - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :