Справа № 464/9903/14 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/783/2565/15 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

при секретарі: Бадівській О.О.

за участю: представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Універсал Банк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 10 лютого 2015 року в задоволені позову відмовлено.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_3 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що судом неправильно застосовано норми матеріального права. Вказує, що районним судом не встановлювалась наявність індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій у позивача, що призвело до неправильного вирішення справи.

Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 лютого 2015 року скасувати і прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги.

ОСОБА_3 подала суду клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з хворобою її представника ОСОБА_4 Колегія суддів вважає, що дане клопотання не підлягає до задоволення, оскільки апелянтом не долучено належних доказів щодо поважності даного клопотання, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Матеріалами справи встановлено, що 19.02.2008р. між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 було укладено договір про надання кредиту № 049-2008-299, відповідно до умов якого кредитодавець надав позичальнику грошові кошти в розмірі 137 800,00 доларів США, зі сплатою 13,45% річних за користування кредитними коштами та строком користування кредитом до 10.02.2028р. (а.с. 17-19)

Районним судом встановлено, що кредитні кошти були отриманні відповідачем відповідно до кредитного договору.

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 19.02.2008р. між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. зареєстрований в реєстрі за №215 від 19.02.2008р., відповідно до якого позивач, як власник, передав в іпотеку відповідачу (банку) у якості забезпечення виконання основного зобовязання за кредитним договором, наступне нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 20-21).

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до змісту ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 суд першої інстанції пришов до висновку про те, що кредитний договір відповідає діючому законодавству та обґрунтованих підстав для визнання його або його окремих частин недійсним немає.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком районного суду виходячи із наступного.

Доводи апеляційної скарги про те, що грошове зобовязання має бути виконане виключно у гривнях, колегія суддів не бере до уваги, оскільки таке не передбачено умовами кредитного договору № 049-2008-299 від 19.02.2008р., додатком № 2 до даного договору, а саме графіком платежів та рішенням Верховного Суду України від 17 листопада 2010 року у справі № 6-7646св10.

Згідно ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійснення розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Нормативно-правовими актами, що визначають право банку здійснювати операції в іноземній валюті, є Закони України «Про банки і банківську діяльність», «Про Національний банк України» та Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Згідно ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. У відповідності зі ст. 2 даного закону, коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до ч.2 ст. 44 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк України діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. До компетенції Національного банку України у сфері валютного регулювання та контролю належить, зокрема, видача та відкликання ліцензій, здійснення контролю, у тому числі, шляхом здійснення планових і позапланових перевірок, за діяльністю банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів та нерезидентів), які отримали ліцензію Нацбанку на здійснення валютних операцій, у частині дотримання ними валютного законодавства.

Згідно ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальні ліцензії видаються на операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Відповідно до ст.19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений роботи те, що не передбачено законодавством, а відповідно до п.5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого Постановою Правління Нацбанку України за № 275 17 липня 2001 року, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19 лютого 1993 року. Згідно п.2.3 вищезгаданого Положення, за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщенню іноземної валюти на валютному ринку України.

Як встановлено матеріалами справи, що 07 грудня 2007 року Національний Банк України видав ВАТ «Універсал Банк» ліцензію №92 на право здійснювати банківські операції визначені ч.1 та п.п. 5-11 ч.2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», а також дозвіл № 91-2 на право здійснення операцій з валютними цінностями.

Оскільки позивач отримав банківську ліцензію та дозвіл Національного банку України на здійснення операцій з валютними цінностями, він має право на постійній основі здійснювати операції щодо розміщення іноземної валюти, тому немає жодних юридично обґрунтованих перешкод для укладення ним кредитних договорів, які повинні виконуватись обома його сторонами.

З доводами апеляційної скарги про те, що районним судом не встановлювалась наявність індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій у позивача, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів не погоджується, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та вимог ст. 215 ЦК України та вважає їх необґрунтованими та такими, що не відповідають матеріалам справи і вимогам чинного законодавства України.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що укладення і виконання договірних зобовязань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Вищенаведена правова позиція викладена також в рішенні Верховного Суду України від 17 листопада 2010 року у справі № 6-7646св10, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязкою для всіх судів України.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що районний суд повно та всебічно дослідив та оцінив обставини у справі, подані сторонами докази та правильно визначив характер спірних правовідносин та вірно застосував норми матеріального та процесуального закону.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 лютого 2015 року ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні, оскільки таке ухвалене у відповідності до вимог ст.ст. 213-214 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

Н.Л. Шумська