30.07.2015 Єдиний унікальний номер 205/3153/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2015 рокум. ДніпропетровськСправа № 205/3153/15-ц
2/205/1701/15

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі судді Нижного А.В., за участю секретаря судового засідання Піменової М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 10.09.2008р. у розмірі 57500,00грн., 3% річних від простроченої заборгованості за період з 19.11.2013р. по 02.04.2015р. у розмірі 2357,50 грн., інфляційних втрат за період з 19.11.2013р. по 02.04.2015р. у розмірі 21014,72 грн., а також судових витрат у розмірі 808,73 грн.

У судове засідання позивач не з'явилась, натомість звернулась до суду із заявою, у якій заявлені вимоги підтримала та просила розглядати справу без її присутності.

Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча про день, місце і час судового засідання повідомлявся належним чином. Водночас, відповідач звернувся до суду з заявою, у якій просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що даний спір уже вирішувався Ленінським районним судом м. Дніпропетровська в межах справи №205/9750/13-ц (2/205/1701/15), а також на недійсність договору позики внаслідок відсутності у ньому вказівки на строк та умови повернення коштів, як це зазначено у постанові Верховного Суду України у справі №6-144цс15.

За змістом ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 12.02.2014р. у справі №205/9750/13-ц (2/205/1701/15) відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов'язання виконати умови договору позики шляхом відшкодування запозичених грошей в сумі 57 500,00 грн. з посиланням не неправильний спосіб захисту порушених прав, що був обраний позивачем.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.11.2014р. рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 12.02.2014р. скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Зобов'язано ОСОБА_2 виконати умови договору позики від 10.09.2008р., укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, шляхом відшкодування запозичених грошей у ОСОБА_1 в сумі 57 500 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Предметом спору є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої суд повинен прийняти рішення.

Враховуючи, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.11.2014р. у справі №205/9750/13-ц (2/205/1701/15) задоволено вимогу позивача про зобов'язання відповідача вчинити дії, а в межах цієї справи суд розглядає вимогу позивача про стягнення коштів з відповідача, що є різними матеріально-правовими вимогами, суд доходить висновку про відсутність передбачених п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України підстав для закриття провадження у справі.

Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Оскільки у даній справі беруть ті самі особи, які брали участь у справі №205/9750/13-ц (2/205/1701/15), обставини, які встановлені рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.11.2014р. у справі №205/9750/13-ц (2/205/1701/15), не підлягають доказуванню в межах цієї справи.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.11.2014р. у справі №205/9750/13-ц (2/205/1701/15) встановлено, що на підставі договору позики від 10.09.2008р., укладеного між сторонами, у період з 26.02.2008р. по 10.09.2008р. позивач надала відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти частинами на загальну суму 70 000,00 грн. У період з 03.07.2009 року по 30.05.2011 року відповідачем їй було повернуто борг на загальну суму 12 500,00 грн. Строк повернення боргу сторони встановили щодо отриманої 26.02.2008р. відповідачем суми у розмірі 20 000 грн., а саме: до 27.04.2008р., однак 25.06.2008р. вони подовжили строк позики без обмеження часу з додаванням сум у борг. Остання сума боргу була отримана відповідачем 10.09.2008р. в розмірі 20 000 грн. та за вказаною датою підсумована загальна сума боргу у розмірі 70 000 грн.

Влітку 2013 року позивач пред'явила до відповідача вимогу про повернення боргу за договором позики, проте на момент прийняття рішення Апеляційним судом Дніпропетровської області, тобто на 17.11.2014р., відповідна сума боргу у розмірі 57 500 грн. не була повернута.

Вказані обставини встановлені преюдиційним судовим рішенням, а відтак не підлягають доказуванню відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

Суд не бере до уваги твердження відповідача про недійсність договору позики, укладеного між позивачем та відповідачем 10.09.2008р., з посиланням на постанову Верховного Суду України від 13.05.2015р. у справі №6-144цс15, оскільки, по-перше, у відповідній розписці (а.с. 22) вказано про обов'язок позичальника повернути отримані кошти, а по-друге, постанова Верховного Суду України від 13.05.2015р. у справі №6-144цс15 не містить правового висновку, на який посилається відповідач.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За правилами ст. 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обіг або інших вимог, що звичайно ставляться.

Оскільки відповідач не надав суду доказів погашення заборгованості, встановленої рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.11.2014р. у справі №205/9750/13-ц (2/205/1701/15), суд доходить висновку про існування заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 у розмірі 57 500 грн., яка виникла на підставі договору позики від 10.09.2008р., а відтак і про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення такої заборгованості.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

У зв'язку з викладеним, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову також в частині вимог про стягнення з відповідача 3% річних від простроченої заборгованості у розмірі 57500 грн. за період з 19.11.2013р. по 02.04.2015р. у сумі 2357,50 грн., а також інфляційних втрат за період з 19.11.2013р. по 02.04.2015р. у розмірі 21014,72 грн.,

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 (1951р.н., РНОКПП НОМЕР_1, проживає за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (1966р.н., РНОКПП НОМЕР_2, проживає за адресою АДРЕСА_2) заборгованість за договором позики від 10.09.2008р. у розмірі 57500,00 грн. (п'ятдесят сім тисяч п'ятсот гривень).

Стягнути з ОСОБА_2 (1951р.н., РНОКПП НОМЕР_1, проживає за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (1966р.н., РНОКПП НОМЕР_2, проживає за адресою АДРЕСА_2) 3% річних від простроченої суми заборгованості за договором позики від 10.09.2008р. за період з 19.11.2013р. по 02.04.2015р. у розмірі 2357,50 грн. (дві тисячі триста п'ятдесят сім гривень 50 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 (1951р.н., РНОКПП НОМЕР_1, проживає за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (1966р.н., РНОКПП НОМЕР_2, проживає за адресою АДРЕСА_2) інфляційні втрати, пов'язані із заборгованістю за договором позики від 10.09.2008р., за період з 19.11.2013р. по 02.04.2015р. у розмірі 21014,72 грн. (двадцять одна тисяча чотирнадцять гривень 72 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 (1951р.н., РНОКПП НОМЕР_1, проживає за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (1966р.н., РНОКПП НОМЕР_2, проживає за адресою АДРЕСА_2) судовий збір у розмірі 808,73 грн. (вісімсот вісім гривень 73 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяА.В. Нижний