АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1574/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 2 Муляр В. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоПодороги В. М.
суддівБородійчука В. Г. , Демченка В. А.
при секретаріНаконечній М. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 30 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання права власності на майно, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_9 та ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_8 про визнання права власності на майно.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що ОСОБА_9 є рідним сином відповідачки ОСОБА_8, а ОСОБА_7 його дружиною.

Відповідачка ОСОБА_8 13 березня 1957 року придбала старий глиняний будинок за адресою АДРЕСА_1, в якому мешкала зі своєю родиною.

Зазначав, що старе помешкання було непридатним для проживання, тому в 1972 році він звів новий будинок.

Його дружина переїхала до нього у 1985 році після укладення шлюбу, а донька народилася у спірному будинку та мешкала там до 2012 року.

Починаючи з 2001 року він з дружиною провели невід'ємні та суттєві поліпшення будинковолодіння, що значно покращило умови проживання та експлуатацію житла.

Відповідачка участі в поліпшенні житла не приймала, так як на час проведення ремонтно-будівельних робіт вже перебувала в похилому віці та мала перелом ноги, що не давало їй можливості ні матеріально, ні фізично поліпшувати житло. Крім того, ОСОБА_8 має мінімальний розмір пенсії та на час виконання ремонтно-будівельних робіт по будинку потребувала стороннього догляду, який їй надавав син зі своєю родиною. Всі доходи відповідача йшли виключно на її лікування.

Однак, з незрозумілих йому причин, мати вирішила, як юридична власниця майна, розпорядитися його будинковолодінням на користь своєї доньки ОСОБА_10, а факт того, що мати подарувала йому старе будинковолодіння і що саме він збудував нове, вона не приймає до уваги взагалі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер, бажання прийняти спадщину після нього виявила його донька, ОСОБА_6, яка і була залучена до справи.

07 квітня 2015 року представниками позивачки ОСОБА_7 - ОСОБА_6, ОСОБА_11 та позивачкою ОСОБА_6 було частково зменшено позовні вимоги, а саме: позивачі просили суд визнати за ними право власності на 75,56% будинковолодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що становить 3/4 частини всього будинковолодіння, а всього по 3/8 частини, що в грошовому виразі становить по 45063 грн. 75 коп. кожному з позивачів; визнати за ОСОБА_8 право власності на 24,44% будинковолодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що становить 1/4 (2/8) частини всього будинковолодіння, що в грошовому виразі становить 30042 грн. 50 коп. та стягнути з відповідачки понесені ними судові витрати по оплаті судового збору в сумі 1464 грн. 98 коп. та витрати на правову допомогу.

Рішенням Ватутінського міського суду Черкаської області від 30 квітня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 в солідарному порядку понесені нею судові витрати по оплаті правової допомоги в сумі 3000 (три тисячі) грн. 00 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду позивачі оскаржили його в апеляційному порядку. Вважають рішення суду незаконним, оскільки його ухвалено з порушенням норм процесуального права, неправильного застосування норм матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Просили скасувати рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 30 квітня 2015 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Стягнути з відповідача витрати понесені на сплату судового збору.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, що з'явилися, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність, обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, відповідно до ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає не повністю.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно копії свідоцтва про одруження 26 грудня 1957 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_13 укладено шлюб, про що зроблений відповідний запис за №159(а.с. 8).

Згідно копії договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, з числом кімнат від однієї до п'яти включно від 04 грудня 1966 року, на підставі рішення виконкому Ватутінської міськради народних депутатів №226 від 29 жовтня 1966 року про виділення земельної ділянки, ОСОБА_13 надали земельну ділянку по АДРЕСА_1 під будівництво житлового будинку (а.с.65-68).

Відповідно до копії свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 03 грудня 1982 року, будинок в АДРЕСА_1 належить ОСОБА_13 Дане свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Ватутінської міськради народних депутатів №75 від 19 травня 1982 року взамін договору купівлі-продажу посвідченого Звенигородською держадміністрацією від 13 березня 1957 року у зв'язку із перебудовою будинку(а.с.13).

Згідно архівної довідки № 51/11-21 від 20 березня 2015 року, ОСОБА_9 працював в Центральних електромеханічних майстернях тресту «Ватутінвугілля» комбінату «Укрбудвугілля» Міністерства вугільної промисловості УРСР в період з 1965 по1968 рік (а.с.218).

З копії військового квитка НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_9, токар, розведений, з 14 травня 1968 року перебував у Радянській армії на службі та 30 травня1970 року він був демобілізований на підставі Наказу №81 від 15 квітня 1970 року (а.с.77).

Відповідно до характеристики будинку, що міститься в технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1, будинок збудований 1972 року, гараж Б1 - 1974 року, сарай Б - 1986 року, огорожа № 2 та ворота №4 - 2006 року (а.с. 20).

Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_9 проживав у спірному будинку, з 1972 року, та міг надавати певну допомогу при будівництві, однак жодним доказом це не підтверджено.

28 серпня 1985 року відділом РАГС міста Ватутіне зареєстровано між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 шлюб(а.с.5,6). З моменту укладення шлюбу ОСОБА_7, а ОСОБА_14 з моменту народження та по 2012 рік, проживали в спірному будинку.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною1. ст. 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що спірний будинок не міг бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_7

Згідно копії свідоцтва про смерть виданого Відділом ДРАЦС Ватутінського МУЮ у Черкаській області від 07 серпня 2014 року, ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 про що складено відповідний актовий запис №157 (а.с.55).

Відповідно до листа приватного нотаріуса Ватутінського міського нотаріального округу Побіянської Неллі Борисівни від 01 вересня 2014 року № 601/02-14 про надання інформації, 20 серпня 2014 року нею було відкрито спадкову справу № 79/2014 (номер у спадковому реєстрі 56442796) після смерті ОСОБА_9, на даний час заява про прийняття спадщини подана ОСОБА_6, як спадкоємцем за законом на житловий будинок з надвірними будівлями і господарськими спорудами АДРЕСА_1, спадкові права якої знаходяться в процесі оформлення. Свідоцтво про право на спадщину поки що не видане з незалежних від спадкоємця причин (а.с.60).

Згідно із ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Однак, на час смерті ОСОБА_9 і відкриття спадщини, ОСОБА_9 права на спірний будинок не мав, тому він і не міг входити до спадкової маси.

Крім того, колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачами не доведений факт того, що саме ними проведені невід'ємні поліпшення будинковолодіння, оскільки: в робочому проекті газопостачання житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.27-30); договорі на проектування газопостачання (а.с.24); довідці про пуск газу в жилий будинок (а.с.25); пам'ятці по безпеці експлуатації димових та вентиляційних каналів (а.с.26); технічних умовах на проектування газопостачання житлового будинку (а.с.31-32); акту виконаних робіт (а.с.33); талонах купівлі обладнання для газифікації будинковолодіння (а.с.23), замовником зазначено саме ОСОБА_8

В апеляційній скарзі є посилання на п. 17 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», де зазначено, що розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Дійсно сторони по справі жили однією сім'єю, вели спільний побут, однак як зазначено вище, саме ОСОБА_8 є власником спірного будинку, а щодо поліпшень будинковолодіння, то матеріали справи не містять документального підтвердження того, що саме позивачі за свій рахунок їх здійснювали.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вірно встановивши факти і відповідно їм правовідносини, на підставі наявних та наданих сторонами належних та допустимих доказів, суд першої інстанції ухвалив правильне та справедливе рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог.

Проте, солідарно стягуючи з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 3000 грн. по оплаті правової допомоги суд сприйняв, як доказ надану адвокатом Гуденко Є.А. квитанцію №16 від 07 квітня 2015 року про оплату 3000 грн. за надання юридичної допомоги, яка видана самим адвокатом (а.с.191)., що не є правильним.

Частиною 1 ст. 88 ЦПК України, визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Згідно ст.1 зазначеного закону, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Разом з тим склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що 09 вересня 2014 року між ОСОБА_8 та Гуденко Є.А. укладено договір «Про надання правової допомоги»(а.с.49-52).

Однак судом не перевірено, що надана квитанція скріплена печаткою лише адвоката та не відповідає встановленим вимогам, тому бути належним доказом оплати витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, не може. У справі також відсутній розрахунок наданих юридичних послуг.

Відповідно до вимог ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Враховуючи наведене, судова колегія уважає, що апеляційна скарга ОСОБА_6, ОСОБА_7 підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині солідарного стягнення з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 3000 грн. по оплаті правової допомоги, як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 30 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання права власності на майно, в частині солідарного стягнення з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 3000 грн. по оплаті правової допомоги - скасувати .

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :