Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Боймиструка С.В., суддів: Буцяка З.І., Максимчук З.М.

секретар судового засідання - Демчук Ю.Ю.,

з участю сторін та їх представників: ОСОБА_1, Цибульського П.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Радивилівського районного суду від 22 травня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського приватного підприємства „Рудники" про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Радивилівського районного суду від 22 травня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до СПП „Рудники" про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснив, що працював у відповідача на посаді комерційного директора, з якої був звільнений 16.05.2012 року, проте розрахунок при звільненні з ним не був проведений та не вручена трудова книжка, як того вимагає чинне законодавство.

Зазначив, що на його неодноразові звернення про виплату заробітної плати відповідач не реагував, і лише в лютому 2013 року він отримав лист, з якого стало відомо про те, що його звільнення відбулося за п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважних причин).

Вказував, що справа неодноразово розглядалась судами різних інстанцій, в результаті чого було встановлено факт порушення відповідачем строків розрахунку при звільненні, передбачених ст. 116 КЗпП України.

Доводив, що відповідач зобов'язаний виплатити йому середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.04.2012 року по 25.02.2014 року в розмірі 34500 грн., виходячи із заробітку 1500 грн./міс.

Стверджував, що відповідач вводить суд в оману, заявляючи про те, що не мав можливості провести розрахунок у зв'язку з тим, що не знав про його місце проживання, оскільки відповідач сам надавав суду його заяви про видачу довідок про зарплату від 24.01.2013 року, де були зазначені його адрес та контактні телефони.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити в повному обсязі.

Представник СПП „Рудники" Цибульський П.П. просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

За результатами апеляційного розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про

_______________________________________________________________________________________

Справа №568/305/14-ц Головуючий в суді І інст. - Прачук Л.І.

Провадження № 22-ц/787/1503/2015 р. Суддя-доповідач - Боймиструк С.В.

часткове задоволення апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції виходив з недоведеності вимог, оскільки позивач не працював у день звільнення та не надав доказів вини відповідача у непроведенні з ним розрахунку та пред'явлення ним такої вимоги .

Такий висновок місцевого суду не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналогічні роз'яснення містяться в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24 грудня 1999 року.

З матеріалів справи вбачається, що з 1 липня 2011 року ОСОБА_1 працював на посаді комерційного директора СПП „Рудники". 30 квітня 2012 року він був звільнений з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, за прогули без поважних причин.

Рішенням Радивилівського районного суду від 14 серпня 2013 року, яке набрало законної сили, встановлено, що при звільненні СПП „Рудники" не виплатили ОСОБА_1 заробітну плату в сумі 750 грн. та 996,4 грн. компенсації за невикористану відпустку (а.с.8-9).

При цьому позовні вимоги ОСОБА_1 в тій справі були задоволені частково, а розмір стягнутих коштів 1746,4 грн. (996,4+750) на його користь порівняно з заявленими вимогами (21426+2500+996,4+750), склав приблизно 1/27 частину.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до роз'яснень даних в абзаці 5 п.22 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ „Про судову практику розгляду цивільних справ у касаційному порядку " від 14 червня 2012 року за № 10, висновки та мотиви, з яких скасовано рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Висновками та мотивами, з яких скасовано рішення, необхідно вважати положення мотивувальної та резолютивної частин ухвали суду касаційної інстанції щодо наявності передбачених статтею 338 ЦПК підстав для скасування судового рішення і передачі справи на новий розгляд та їх кваліфікації процесуальним законодавством як таких.

Як вбачається з Ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ від 3 червня 2015 року, мотивом скасування попереднього рішення апеляційної інстанції в даній справі, слугувало неврахування судом обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема частковість задоволення вимог ОСОБА_1 в спорі про поновлення на роботі і стягнення належних сум при звільненні та наявність підстав для зменшення суми відшкодування за затримку розрахунку (а.с.126-128).

Згідно правової позиції Верховного Суду України викладеної у Постанові в справі № 6-41цс15, у разі виникнення спору про розміри належних звільненому працівникові сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Даний висновок Верховного Суду України відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх судів України.

Колегія суддів при визначенні розміру відшкодування ОСОБА_1 за час затримки розрахунку при звільненні враховує частковість задоволення його вимог в справі про поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу (за той же період що й затримка розрахунку), його свідоме ухилення від отримання трудової книжки та розрахунку 16 травня 2012 року (а.с.19), його достовірну поінформованість листом відповідача від 1 лютого 2013 року про необхідність отримання належних сум при звільненні (а.с.23) та вважає справедливим розмір такого відшкодування в 2000 грн.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача в прибуток держави слід стягнути 365,4 грн., які підлягали б сплаті в суді першої та апеляційної інстанції в якості судового збору.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, не з'ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 307, 309, 313-314, 316-317, 324-325 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Радивилівського районного суду від 22 травня 2014 року скасувати.

Позов задовольнити частково.

Стягнути СПП „Рудники" на користь ОСОБА_1 за час затримки розрахунку при звільненні з роботи 2000 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути СПП „Рудники" на користь держави судовий збір 365,4 грн..

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: