Справа № 570/258/15-ц
Номер провадження 2/570/432/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2015 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.,

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області ( м.Рівне вул.П.Могили 24 ) в порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в :

згідно вимог позовної заяви позивач просить шлюб сторін розірвати.

В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що сторони проживають разом, але одруження виявилось невдалим, що призвело до припинення сімейних стосунків. За вказаних обставин шлюб існує формально і подальше його збереження суперечить його інтересам.

У поданій до суду заяві позивач просить справу слухати у його відсутність, позов підтримує повністю, не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач до суду повторно не з'явилася, хоча про місце, дату та час розгляду справи повідомлялася заздалегідь та належним чином, про причини неявки суду не повідомила, подавши письмові заперечення проти позову. При першій неявці позивача після надання строку для примирення повідомила, що не може з»явитися за станом здоров»я, підтверджуючих документів не представила і була повідомлена через свою матір про явку до суду. Таким чином, у суду немає даних про те, що відповідач не зявилася в судове засідання та не повідомила про причини неявки з поважних причин, оскільки відповідач є повнолітньою особою, то суд припускає, що її мати, апріорі, є також повнолітньою особою, яка була зобов»язана повідомити відповідача про її виклик до суду.

Положення ч.3 ст.169 ЦПК України зумовлені необхідністю дотримання судом розумних строків розгляду справи, що встановлені ч.1 ст.157 ЦПК України. Крім того, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у свою чергу забезпечує право на судовий розгляд протягом розумного строку. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини критеріями для визначення розумності строку є складність справи (щодо її предмета), поведінка сторін (позивачів і відповідачів), поведінка органів судової влади (а також адміністративних органів, що втрутилися в процес) і важливість предмета спору для зацікавленої особи.

Згідно із ч.3 ст.27 ЦПК особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права й виконувати процесуальні обовязки. Правильний і своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ в умовах процесуальної недобросовісності стає майже неможливим, оскільки дії однієї зі сторін перешкоджають цьому. Причому завдання правильного і своєчасного розгляду і вирішення цивільної справи ставиться не перед сторонами процесу, а перед судом. Особи, що беруть участь у справі, не мають прямого юридичного обовязку сприяти суду в досягненні вказаної мети, проте за ними повинен бути визнаний обовязок утримуватися від дій, здатних завадити судочинству. Крім того, процесуальні кодекси, як і інші закони, розраховані на добросовісне їх використання, а випадки недобросовісної поведінки сторін ними не передбачені.

Така сукупність обставин, на думку суду, не є перешкодою для розгляду справи у їх відсутність в порядку заочного розгляду, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про правовідносини сторін і немає необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору. В зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі та належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи та неявка яких не перешкоджає розгляду заяви, суд у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, розглянувши справу в межах заявленного позову на підставі представлених доказів, вивчивши матеріали справи, прийшов до таких висновків.

Відповідно до ст.ст.10,11,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а тому кожна з них повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як встановлено судом, підтверджується відповідним свідоцтвом, сторони одружилися 21 серпня 1994 року.

Зі слів позивача сторони хоча і проживають разом, але не ведуть спільного господарства та мають окремі бюджети, що призвели до відчуження між сторонами, миритись вони не бажають, втратили один до одного почуття любові та поваги.

У поданих до суду запереченнях проти позову відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позову за його безпідставністю і недоведеністю, оскільки сварки, які є в кожній сім»ї, не свідчать про діаметральні погляди на шлюб і сім»ю. Їх повнолітні діти продовжують навчання і потребують турботи і допомоги з боку обох батьків, категорично проти задоволення позову і здивовані поведінкою батька, вважаючи, що підстав для їх розлучення немає. Вважає, що справжня причина подачі даного позову - наявність у позивача коханки, що не є підставою для розірвання шлюбу при дотриманні судом вимог ч.2 ст.112 СК України. У даному випадку позивачу слід лише заради збереження сім»ї припинити зустрічі з коханкою.

В ч.1 ст.51 Конституції України закріплено, що шлюб грунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Ця вимога кореспондується і з ст.24 СК України. Отже, однією із основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу, зокрема, особа має право вільно вирішувати питання щодо укладення шлюбу та його збереження, а також розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини.

Відповідно до вимог ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

При розгляді даної справи, суд виходить з того, що добровільність шлюбу є однією з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберегти шлюб з відповідачем.

Судом встановлено, що позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, вказуючи, що примирення з відповідачкою неможливе, між ними остаточно втрачені почуття любові та поваги, вони мають різні погляди на життя, а тому відновлювати сімейно-шлюбні відносини не має наміру.

Судом надавався сторонам строк для можливого примирення, з часу подання позовної заяви і до моменту розгляду даної справи минуло майже п»ять місяців, але примирення не відбулось.

Відповідачем не наведено переконливих доказів, які свідчили б про можливість відновлення сімейних стосунків з позивачем та збереження сім'ї.

Надання сторонам строку для подальшого примирення не викликається необхідністю, оскільки позивач в категоричній формі заявив, що не бажає ні примирення, ні подальшого проживання з відповідачем, він не проявляє до неї ні симпатії, ні почуття любові, сторони мають протилежні погляди на життя.

На підставі всебічного дослідження матеріалів, приймаючи до уваги відсутність згоди позивача на примирення, суд вважає, що причини, що спонукали позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, тому суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу стало неможливим, оскільки суперечить інтересам сторін та вимогам закону. У розпаді сімї винні обоє подружжя, оскільки не вживали належних заходів для усунення конфліктів та досягнення взаєморозуміння в сімї.

За таких умов суд вважає, що позов доведений і підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.3 ст.115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, і в цей день згідно ч.2 ст.114 СК України шлюб припиняється. Вказане рішення згідно ч.2 ст.115 СК надсилається до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Згідно ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач під час розгляду справи у суді просить залишити їй шлюбне прізвище.

Позивач не просить про відшкодування судових витрат, тому це питання не є предметом судового розгляду, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу

З огляду на викладене, на підставі ст.ст.75, 110, 112 СК України, керуючись ст.ст.10, 11, 57-60, 88, 213-215, 224-226 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

задоволити цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Розірвати шлюб Фомін (дошлюбне прізвище Кректун) ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2) та ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2), зареєстрований 21 серпня 1994 року Дядьковицькою сільською радою Рівненського району Рівненської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження 1994 року серпня місяця 21 числа зроблено запис за № 9.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя Кушнір Н.В.