РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

643/20140/14-ц

2/643/1069/15

26.06.2015 року Московський районний суд м. Харкова у складі судді Крівцова Д.А., за участю секретаря Мещерякової О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3, який діє в інтересах позивача, звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за позивачем право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 (далі - Квартира).

В обґрунтування позову зазначив, що 13.02.2010 року між сторонами було укладено шлюб. В період шлюбу, 09.07.2010 року, на спільні кошти ними була придбана трикімнатна квартира АДРЕСА_2. В подальшому, в жовтні 2013 року, вказана вище трикімнатна квартира була продана і на вказані кошти 14.11.2013 року була придбана спірна однокімнатна Квартира, яка є спільною сумісною власністю сторін. Відповідач перешкоджає проживанню позивача в Квартирі, в зв'язку з чим він звернувся до суду з дійсним позовом.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та доводи, викладені в позові, в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти його задоволення. В обґрунтування заперечень зазначив, що трикімнатна квартира АДРЕСА_2, була придбана за його особисті кошти, а не на спільні кошти подружжя. Відповідно, і спірна Квартира, яка придбана за кошти, отримані від продажу трикімнатної квартири, є його особистою власністю. Вказаними його особистими коштами, за які було придбано трикімнатну квартиру, були грошові кошти, які він за відповідними договорами позики колись надавав ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і які останні в подальшому йому повернули. Також відповідач пояснив, що розписки або інші документи, які могли б підтвердити факт укладання договорів позики, в даний час знищені. Крім того, відповідач в судовому засіданні заперечував обставини, щодо яких надавав показання свідок ОСОБА_6, а саме заперечував факт придбання трикімнатної квартири за рахунок отриманої від останнього позики в розмірі 25000,00 доларів США.

Свідок ОСОБА_4, допитаний за клопотання відповідача, пояснив, що відповідач є товаришем його сина. В квітні 2008 року відповідачем йому було надано позику в розмірі 20000,00 доларів США, які він повернув відповідачу на початку травня 2010 року. На які цілі відповідачем було витрачено повернуті грошові кошти, йому не відомо. Також свідок зазначив, що розписка або інші документи, які могли б підтвердити факт укладання між ним та відповідачем вказаного вище договору позики, в даний час знищені.

Свідок ОСОБА_5, допитана за клопотання відповідача, пояснила, що відповідач є товаришем її сина. В червні 2007 року відповідачем їй було надано позику в розмірі 35000,00 доларів США, які вона повернула відповідачу у березні або квітні 2010 року. На які цілі відповідачем було витрачено повернуті грошові кошти, їй не відомо. Також свідок зазначив, що розписка або інші документи, які могли б підтвердити факт укладання між нею та відповідачем вказаного вище договору позики, в даний час знищені.

Свідок ОСОБА_7, допитаний за клопотанням представника позивача, пояснив, що був партнером відповідача по спільному бізнесу та є хрещеним батьком дитини, яка народилась у сторін. Позивач та відповідач отримали від нього позику в розмірі 25000,00 доларів США для придбання трикімнатної квартири, тобто першої квартири, яка була ними придбана, оскільки їм не вистачало власних коштів для оплати вартості вказаної квартири. Зазначені грошові кошти йому було повернуто приблизно через один рік. Йому також відомо, що в подальшому позивач та відповідач продали вказану трикімнатну квартиру та придбали однокімнатну. Позика йому була повернута ще до продажу сторонами трикімнатної квартири.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.

13.02.2010 року між сторонами зареєстровано шлюб. Вказана обставина підтверджується як копією відповідного свідоцтва, яке міститься в матеріалах справи, так і поясненнями відповідача, який в ході судового засіданні підтвердив факт укладання між ним та позивачем шлюбу 13.02.2010 року.

Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 09.07.2010 року, відповідач придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_2.

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Шевцовим С.О. 14.11.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2628, відповідачем було придбано спірну Квартиру АДРЕСА_1. Зазначена обставина також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, індексний номер документа 36504399 від 20.04.2015 року, згідно якого відповідач є власником спірної Квартири та відомості у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо вказаної Квартир відсутні.

Оскільки сторонами по справі було визнано та не заперечувалось, що трикімнатна квартира була продана в жовтні 2013 року, вказана обставина відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Оцінюючи доводи відповідача відносно того, що спірна Квартира набута ним за кошти, що належали йому особисто, суд керується наступним.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

В судовому засіданні судом було роз'яснено особам, які беруть участь у справі, їх процесуальні права та обов'язки, в тому числі роз'яснено положення ст. 10, 11, 60 ЦПК України, згідно яких суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, та кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Крім того, сторонам судом не тільки було роз'яснено їх право заявляти клопотання, а й опитано на предмет наявності заяв та клопотань.

Проте всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України належних та допустимих доказів на підтвердження того, що трикімнатна квартира була придбана саме за рахунок грошових коштів, які згідно доводів відповідача йому повернули ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суду не надано. Так само відповідачем на надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що спірна Квартира була придбана саме за рахунок грошових коштів, виручених від продажу трикімнатної квартири.

Крім того, згідно ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно роз'яснень, викладених в п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року, зі змісту абзацу другого частини першої ст. 218 ЦК не може доводитись свідченнями свідків виконання зобов'язань, що виникли з правочину, для якого законом встановлено письмову форму.

Відповідно до роз'яснень, наданих в п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року, виходячи із змісту ст. 59 ЦПК та з урахуванням положень частини першої ст. 218 ЦК, не може стверджуватись показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

За таких обставин суд не може визнати пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належним та допустимим доказом на підтвердження того, що між вказаними свідками та відповідачем було укладено договори позики грошових коштів та зобов'язання щодо повернення позики були виконані в 2010 році.

Пояснення відповідача, який не заявляв клопотання про його допит в якості свідка та є особою, заінтересованою у певному результаті розгляду справи, суд з огляду на вказані вище правові позиції Верховного Суду України та положення ч. 2 ст. 57, ст. 62 ЦПК України, також не може визнати належним та допустимим доказом, яким може бути підтверджений факт укладення вказаних вище договорів позики та виконання зобов'язань, що виникли на підставі зазначених договорів.

Таким чином, відповідачем всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна Квартира набута ним за час шлюбу за кошти, які належали йому особисто.

Згідно ст. 60 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, оскільки вказане вище Квартира набута за час шлюбу позивача та відповідача і відповідачем всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України не доведено факт придбання Квартири за кошти, що належали йому особисто, вказана Квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 71 СК України передбачено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 2 вказаної статті неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. Частиною другою вказаної статті передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.Згідно ч. 3 вказаної статті у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

За таких обставин, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог та задовольняє позов.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені останньою витрати по сплаті судового збору.

Керуючись ст. 10, 11, 60, 88, 174, 212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, та ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, на квартиру АДРЕСА_1, та зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право особистої приватної власності на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_1.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, право особистої приватної власності на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Московський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у розгляді справи, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Крівцов Д.А.