П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 липня 2015 року м. Київ

Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого суддів: Охрімчук Л.І., Григор'євої Л.І., Гуменюка В.І., Лященко Н.П., Романюка Я.М., Сеніна Ю.Л., Сімоненко В.М., Яреми А.Г.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_10, треті особи: приватний нотаріус Покровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Головко Марина Григорівна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бєлоусова Вікторія Олегівна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Нароха Ольга Василівна, про витребування майна із чужого незаконного володіння за заявою ОСОБА_9 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року ОСОБА_9 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_10 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

ОСОБА_9 зазначала, що на підставі договору купівлі-продажу від 15 липня 1988 року їй на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_9 стало відомо, що вказаний вище житловий будинок був неодноразово відчужений, а саме: за договором купівлі-продажу від 5 вересня 2012 року, укладеного від її імені ОСОБА_14, який діяв на підставі довіреності, посвідченої 28 травня 2012 року приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, та ОСОБА_15, а також за договором купівлі-продажу від 6 лютого 2013 року, укладеним між ОСОБА_15 та ОСОБА_10, у якого на час її звернення до суду перебуває у володінні та користуванні згаданий житловий будинок.

Посилаючись на те, що договір купівлі-продажу від 5 вересня 2012 року є нікчемним на підставі статті 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки зазначеної вище довіреності вона не видавала, у зв'язку з чим 25 червня 2013 року звернулась до Шевченківського районного відділу Запорізького міського управління головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області із заявою про злочин, ОСОБА_9 просила на підставі статті 388 ЦК України витребувати від ОСОБА_10 на її користь вказаний вище житловий будинок, скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на цей житловий будинок за ОСОБА_15 та ОСОБА_10

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2013 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 13 березня 2014 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2013 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_9 задоволено: витребувано від ОСОБА_10 на користь ОСОБА_9 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1; скасовано державну реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок за ОСОБА_10; зобов'язано здійснити державну реєстрацію права власності на зазначений житловий будинок за ОСОБА_9; стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_9 5 тис. 161 грн 50 коп. судового збору.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року рішення Апеляційного суду Запорізької області від 13 березня 2014 року скасовано, залишено в силі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2013 року.

У заяві про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року ОСОБА_9 просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції статей 330, 388 ЦК України та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року (справа № 6-165цс13) висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На обґрунтування заяви ОСОБА_9 надала копії ухвал колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2011 року, 9 липня 2014 року та постанови Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві ОСОБА_9 доводи, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що заява підлягає задоволенню з таких підстав.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Згідно із частиною першою статті 3604 ЦПК України суд задовольняє заяву про перегляд судових рішень за наявності однієї з підстав, передбачених частиною першою статті 355 цього Кодексу.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що на підставі договору купівлі-продажу від 15 липня 1988 року ОСОБА_9 на праві власності належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

5 вересня 2012 року було укладено договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку, за яким ОСОБА_14, що діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_9, посвідченої 28 травня 2012 року приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Головко М.Г., продав цей будинок ОСОБА_15

За договором купівлі-продажу від 6 лютого 2013 року ОСОБА_15 продав указаний вище житловий будинок ОСОБА_10

Довіреність на продаж зазначеного житлового будинку ОСОБА_9 не видавала.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_9, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, вважав, що позивачкою не доведено того, що спірна довіреність на право продажу належного їй на праві власності житлового будинку нею не видавалась, оскільки наявність недостовірних відомостей у довіреності щодо ідентифікаційного номера фізичної особи, серії та дати видачі паспорта не зумовлює недійсності довіреності. Крім того, немає доказів того, що вироком суду, постановленим у кримінальній справі, встановлено вину будь-яких осіб, виражену в намірі незаконно заволодіти належним позивачу майном; клопотання про проведення почеркознавчої експертизи позивачем не подано; вимоги про визнання недійсною спірної довіреності та правочинів, укладених на підставі цієї довіреності, відповідно до статей 203, 215 ЦК України ОСОБА_9 не заявлені. Тому суд дійшов висновку про те, що за відсутності встановлення у сторін спірного правочину вини, яка б виражалась у їх намірі порушити публічний порядок, положення статті 228 ЦК України не можуть застосовуватись до спірних правовідносин; крім того, оскільки не доведено незаконність набуття ОСОБА_10 права власності на спірний житловий будинок, то відсутні правові підстави й для витребування його з володіння відповідача.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_9, керувався тим, що реквізити спірної довіреності, а саме ідентифікаційний номер ОСОБА_9, серія та дата видачі їй паспорта й зображення на фотокартці, відрізняються від дійсних даних позивача, що доводить факт відсутності ОСОБА_9 під час видачі довіреності й присутності іншої особи, яка надала підроблений паспорт. Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважав, що ці обставини свідчать про те, що дії осіб, які у такий спосіб заволоділи належним позивачці житловим будинком, спрямовані на порушення її конституційних прав щодо позбавлення належного їй нерухомого майна, та дійшов висновку про те, що договір купівлі-продажу від 5 вересня 2012 року є нікчемним та відповідно до статті 388 ЦК України спірний житловий будинок підлягає витребуванню у добросовісного набувача ОСОБА_10 на користь ОСОБА_9

Разом з тим у наданих для порівняння ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2011 року, 9 липня 2014 року касаційний суд зазначив, що під час вирішення спорів щодо відчуження майна на підставі довіреності, яка оспорюється власником цього майна, суди повинні давати належну оцінку сукупності доказів у справі, зокрема достовірності реквізитів у довіреності, результатам експертизи, доводам власника відчуженого майна щодо його звернення до правоохоронних органів із заявою щодо протиправних дій відносно нього у зв'язку з видачею довіреності й відчуження належного йому майна, факту порушення кримінальної справи за фактом шахрайства. При цьому суд указав на те, що на угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо закон передбачає інші наслідки такого порушення; якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача відповідно до вимог статті 388 ЦК України.

У постанові Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року міститься висновок про те, що відповідно до пунктів 2 та 3 частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від добросовісного набувача в тому разі, якщо майно було викрадене в нього або вибуло з його володіння не з його волі іншим шляхом. У випадку, якщо майно вибуло з володіння власника на підставі вчиненого правочину, перевірці судом при вирішенні справи підлягає чинність правочину. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником за довіреністю, суду слід з'ясувати, чи наділив довіритель свого представника повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив у подальшому довіритель укладений представником у його інтересах правочин.

Отже, існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції статті 388 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, що оскаржується, викладеному в постанові Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року висновку щодо застосування в подібних правовідносинах зазначених норм матеріального права.

Вирішуючи питання про правильність застосування в подібних правовідносинах зазначених норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить з такого.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною п'ятою статті 203 ЦК України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

З огляду на абсолютність права власності власнику надається багато прийомів, способів та засобів захисту свого права.

Одним із таких засобів є витребування майна із чужого незаконного володіння.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_9 посилалась на те, що належний їй на праві власності житловий будинок був відчужений усупереч її волі та зазначала, що договір купівлі-продажу цього будинку від 5 вересня 2012 року є нікчемним, оскільки довіреність на ім'я ОСОБА_14 на продаж належного їй житлового будинку вона не видавала, а відтак належне їй майно вибуло з її володіння поза її волею.

Відповідно до статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (стаття 245 ЦК України).

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх сукупності.

Зокрема, у разі вчинення правочину представником за довіреністю суду слід з'ясувати, чи наділив довіритель свого представника повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив у подальшому довіритель укладений представником у його інтересах правочин.

У справі, яка переглядається, суд установив, що спірна довіреність видана ОСОБА_9, паспорт НОМЕР_6, виданий Заводським районним відділом головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області 27 серпня 2010 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2. Разом з тим ОСОБА_9 має інший код платника податків та паспорт з іншими реквізитами, ніж наданий нотаріусу Головко М.Г. при посвідченні спірної довіреності. Так, згідно з паспортом ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, народжена в м. Бутурлинівка Воронезької області, має паспорт НОМЕР_5, виданий Ворошиловським РВ УМВС України в м. Донецьку 6 липня 2001 року; ідентифікаційний номер ОСОБА_9 - НОМЕР_4.

З наданих суду органом досудового розслідування документів убачається, що при посвідченні довіреності нотаріусу Головко М.Г. був наданий паспорт на ім'я ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, народженої у с. Золотухіному Золотухінського району Курської області, серія і номер паспорта НОМЕР_6, виданий Заводським районним відділом головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, якій присвоєно ідентифікаційний номер НОМЕР_7. Проте згідно з повідомленням Заводського районного відділу в м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області паспорт серії НОМЕР_6 фактично виданий Заводським районним відділом головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області 27 серпня 2010 року ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженцю с. Золотухіного Курської області.

Відрізняється від дійсної особи ОСОБА_9 й зображення ОСОБА_9 на фотокартці у паспорті, наданому нотаріусу при посвідченні довіреності.

Різняться також між собою зображення ОСОБА_14 на фотокартках у формі Ф-1, яка зберігається в міграційній службі та засвідчує дійсну особу ОСОБА_14, та в паспорті, наданому нотаріусу Головко М.Г.

З матеріалів кримінального провадження, порушеного за заявою ОСОБА_9, вбачається, що довіреність від 28 травня 2012 року видано особою, яку на час судового розгляду справи не встановлено органами досудового розслідування; за паспортом, у якому було вказано ОСОБА_9, анкетні дані та фотокартка якої не збігаються з анкетними даними та фотокарткою позивачки, а сам паспорт із такою серією та номером видано паспортною службою ОСОБА_16

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_9, суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_9 не мала наміру відчужувати належний їй житловий будинок, повноваженнями щодо його відчуження ОСОБА_17 не наділяла, дії останнього не відповідали волі ОСОБА_9 та що вона не схвалила в подальшому вчинений від її імені правочин, дійшов обґрунтованого висновку про те, що довіреність на продаж зазначеного житлового будинку ОСОБА_9 не видавала, отже, належне їй на праві власності майно вибуло поза її волею, тому спірний житловий будинок підлягає витребуванню в добросовісного набувача на користь позивачки відповідно до статті 388 ЦК України.

Такий висновок апеляційного суду відповідає викладеному в постанові Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм статті 388 ЦК України.

Такого ж по суті висновку дійшов і суд касаційної інстанції в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2011 року та 9 липня 2014 року, наданих заявником для порівняння.

Отже, суди першої та касаційної інстанцій у справі, яка переглядається Верховним Судом України, неправильно застосували норми статті 388 ЦК України, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до статті 3604 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення суду касаційної інстанцій, ухваленого у справі, яка переглядається, та залишення в силі рішення суду апеляційної інстанції.

Керуючись пунктом 4 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої, частиною третьою статті 3603 , частиною першою, пунктом 2 частини другої статті 3604 ЦПК України, Cудова палата у цивільних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а :

Заяву ОСОБА_9 задовольнити.

Ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року скасувати, залишити в силі рішення Апеляційного суду Запорізької області від 13 березня 2014 року.

Постанова Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий Л.І. Охрімчук

Судді: Л.І. Григор'єва

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін

В.М. Сімоненко

А.Г. Ярема