Провадження № 2/522/1366/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

«24» червня 2015 року

Приморський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді С.О. Погрібного,

за секретаря судового засідання Солодкої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири, стягнення витрат на будівництво квартири, за участі третьої особи ОСОБА_3,

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача, за уточненим позовними вимогами просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а також стягнути з відповідача ОСОБА_2 суму її витрат на будівництво на 1/2 частину квартири в розмірі 226 695,0 гривень, що еквівалентно 45 339,0 доларів США за курсом НБУ на 2006 рік, 2 600 150,0 гривень, що еквівалентно104 006,78 доларів США з урахуванням індексу інфляції за час прострочення за період з 2007 року до 2014 року, 241 749,75 гривень, що еквівалентно 9 669,99 доларів США, три проценти річних від простроченої суми, а разом 2 841 919,75 гривень, що еквівалентно сумі в 113 676,77 доларів США. На обґрунтування свого позову ОСОБА_1 посилалась на наступне. Вона, ОСОБА_1, проживала однією сімєю разом з ОСОБА_2 з серпня 2003 року до травня 2007 року. Під час спільного проживання сторонами набуто спірне нерухоме майно, що підтверджується угодами про намір укласти договори купівлі-продажу обєктів нерухомості.

30.06.2004 року відповідачем куплено однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 46,8 кв.м., житловою площею 24,6 кв.м. Для поліпшення умов проживання навесні 2005 року до зазначеної квартири прибудовано кімнату, кухню, загальною площею 32,3 кв.м. За твердженням позивачки, вона за власні кошти купувала будівельні матеріали, наймала транспорт, щоб привезти їх на будівництво. Протягом 2005-2006 років збудовано основні конструктивні елементи квартири: фундамент, стіни, кімнатні перегородки, пофарбовані стіни, зовнішні та внутрішні двері, проведено окреме опалення та світло, змонтовано батареї опалення, проведено інші будівельні роботи. В результаті зазначених будівельних робіт вартість квартири істотно збільшилась; проведені поліпшення квартири не можуть бути відокремлені, а тому витрати, понесені позивачем на здійснення ремонтних робіт, необхідно відшкодувати відповідачу. У звязку з тим, що позивачкою були продані квартири, які безпосередньо належали їй, 28 березня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладені угода та попередня угода про продаж відповідачем ОСОБА_2 1/2 частини належної йому квартири АДРЕСА_3, яка складається із 2-х жилих кімнат, загальною площею 79.1 кв.м. Позивачка неодноразово зверталась до відповідача про переоформлення на її імя зазначеної квартири, втім відповідач з наведених домовленостей жодних дій не вчинив.

В судове засідання зявилась позивачка, її представник, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд задовольнити позов.

В судове засідання зявився представник відповідача, позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив суд відмовити у їхньому задоволенні з огляду на необґрунтованість, а також з огляду на пропуск строків позовної давності.

В судове засідання зявилась третя особа ОСОБА_3, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в силу їх необґрунтованості.

Суд вислухав пояснення сторін, третьої особи, їх представників, показання свідків, дослідив матеріали справи, за наслідками чого вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з огляду на таке.

Судом установлені наступні фактичні обставини на підставі пояснень сторін, представлених сторонами письмових доказів та показань свідків.

Щодо належних власників спірної квартири.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 на час розгляду справи є власником квартири АДРЕСА_4, що складається з 2-х жилих кімнат, загальною площею 79.1 кв.м. Підставою набуття ним права власності на зазначену квартиру є рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2006 року у цивільній справі №2-1992/2006, що є чинним на цей час та не скасоване.

Зазначеним рішенням суду встановлено такі обставини: ОСОБА_2 здійснив реконструкцію квартири, що є предметом також й цього спору, зокрема, до квартири з боку фасаду будівлі прибудував кухню столову, площею 32,5 кв.м., за рахунок старої кухні та часткового переносу ненесучих стін облаштував дві жилі кімнати. В результаті проведеної реконструкції загальна площа квартири збільшилась та складає 79,1 кв.м., жила 30,5кв.м., підсобна 48,6 кв.м.

Попередньо правовою підставою набуття відповідачем зазначеної квартири у власність є договір купівлі-продажу, укладений 30 червня 2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, цей правочин також жодною особою оспорено не було, рішенням суду він недійсним не визнаний.

Судом також зроблено висновок, що у звязку із проведенням реконструкції приміщення з дотриманням встановлених архітектурних, будівельних, протипожежних і санітарних вимог норм і вимог, право власності на реконструйовану квартиру має бути визнане за ОСОБА_2.

Зазначене рішення суду сторонами не оскаржено, не скасоване, та відповідно до попереднього чинного порядку зареєстровано у відповідному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно 07 березня 2006 року.

Зазначене рішення суду згідно з вимогами ст.61 ЦПК України має преюдиційне значення для розгляду цієї справи разом з усіма висновками, яких суд дійшов під час розгляду зазначеного спору, у звязку з чим такі обставини повторному встановленню в цьому процесі не підлягають.

При цьому, судом додатково враховано, що згідно з іншим рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2007 року позов ОСОБА_3 задоволено, визнано, зокрема за позивачем у цій справі право власності на спірну квартиру. На підставі саме цього рішення на імя третьої особи в цьому провадженні нині зареєстроване право власності. Втім, ця реєстрація права власності на спірну квартиру на імя третьої особи на підставі зазначеного рішення суду не має правового значення, оскільки таку реєстрацію було здійснено на підставі рішення, що на сьогоднішній день є скасованим, а отже припинені усі правові наслідки, що виникли відповідно до цього рішення суду.

Так, згідно з ухвалою Верховного Суду України від 27 травня 2009 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2007 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19 березня 2008 року, якою рішення суду першої інстанції залишено в силі, скасовані.

Під час нового розгляду справи рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 15 травня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_5, за участі третьої особи Органу опіки та піклування адміністрації Приморського району м. Одеси, про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності, припинення права спільної часткової власності, зобовязання усунути перешкоди у здійсненні права власності, виселення відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02 липня 2014 року зазначене рішення суду першої інстанції від 15 травня 2014 року залишено в силі. Вказане рішення сторонами не оскаржувалось, отже воно є чинним на сьогоднішній день, набрало законної сили.

При цьому, нові підстави виникнення, існування права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру у цієї особи не зявилися. За відсутності належного правового титулу права власності на спірну квартиру та іншої правової підстави такого субєктивного права на це майно третя особа не може вважатися її власником лише в силу не скасованого запису в державному реєстрі.

Щодо оцінки угод, укладених сторонами 28 березня 2007 року (а.с. 8, 9).

28 березня 2007 року між позивачкою та відповідачем укладено у простій письмовій формі попередній договір про продаж квартири, згідно з яким ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 ? частину належної йому квартири АДРЕСА_3.

За правилом ч.1 ст.635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

При цьому, форма основного договору у даному випадку встановлена правилами ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Таким чином, вказаний попередній договір від 28 березня 2007 року мав бути вчинений у письмовій формі та підлягав нотаріальному посвідченню.

За правилом ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Отже, укладений між сторонами попередній договір є нікчемним з моменту укладання та не може бути підставою для виникнення у позивача будь-яких прав та обовязків щодо спірного майна.

Додатково судом враховано, що ані в тексті попереднього договору від 28 березня 2007 року, ані в тексті угоди про зобовязання оформити ? частину квартиру шляхом укладення договору купівлі-продажу з позивачем сторонами не визначено такої істотної умови для подібного роду договірних зобовязань, як умова про купівельну ціну предмету продажу, що позбавляє також ОСОБА_1 у майбутньому права вимагати повернення в якості переданого за цим договором купівельну ціну.

Таким чином, наведені обставини спростовують посилання позивачки на зазначені угоди в якості підстав для набуття та визнання за нею права власності на відповідне майно.

Щодо оцінки боргової розписки від 05 травня 2005 року (а.с. 6, 7).

За змістом боргової розписки від 05 травня 2005 року, позивачка передала відповідачу суму позики у розмірі 5 000,0 доларів США, що свідчить про існування боргових зобовязань між сторонами та не може бути підставою для виникнення у ОСОБА_1 права на спірну квартиру.

В тексті зазначеної боргової розписки від імені відповідача викладено іншу умову зобовязання, що стосується спірної квартири (а.с. 7). Зокрема, в якості іншої умови цієї розписки відповідач гарантував передачу спірної квартири, втім, це зобовязання не може розглядатися судом в якості зобовязання передати майно у власність позивачці, оскільки стороною не зазначено, яким саме чином та способом має бути передане майно у користування чи власність.

При цьому, враховуючи, що така сама умова за іншою угодою вже була оцінена судом, в результаті чого суд дійшов висновку про її нікчемність у звязку із недотриманням письмової нотаріальної форми, такі ж висновки стосуються й цього документу.

Буквальне ж тлумачення наведеного зобовязання свідчить про його виконання зі сторони відповідача, оскільки спірна квартира й на час постановлення цього рішення перебуває у володінні та користуванні позивачки ОСОБА_1, яка з 2005 року до сьогоднішнього дня користується спірною квартирою та проживає в ній разом зі свою неповнолітньою дочкою.

Отже, в цілому, аналізований документ, складений від імені відповідача не може слугувати підставою для задоволення вимог за цим позовом за визначеними позивачем предметом та підставами.

Щодо підстав виникнення (набуття) права спільної часткової власності.

В якості обґрунтування позову позивачка також посилається на правила ст. 357 ЦК України, оскільки вона, за її твердженням, брала участь у відповідних будівельних роботах за свій кошт та за рахунок своїх зусиль, внаслідок чого відбулось збільшення та поліпшення спірного майна.

За правилом ч. 3 ст.357 ЦК України співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Таким чином, в чинному законодавстві передбачається обовязок доведення кожним із співвласників розміру їхнього вкладу у придбанні, виготовленні або спорудженні такого майна. При цьому, відповідно до правила ст. 64 ЦПК України такі обставини мали бути доведеними за допомогою письмових доказів.

Втім, жодних письмових доказів з цього приводу позивачкою подано не було. Надані позивачкою документи з назвою «Договірна ціна» (а.с.10) та локальний кошторис (а.с.12) так само, як і показання свідка не можуть оцінюватись судом в якості належних доказів участі позивачки у відповідних витратах на будівельні роботи, що проводилися у спірній квартирі.

Додатково судом враховано, що жоден з наведених документів не містить відомостей щодо того, що саме позивачка брала участь у сплаті відповідних грошових коштів; так само вказані документи не можуть слугувати доказом самого факту оплати наведених у них грошових коштів будь-якою з осіб, оскільки не є розрахунковими документами.

Таким чином, суд не може врахувати під час прийняття рішення у спорі наведені докази на користь позивачки, оскільки, відповідно до ст.58 ЦПК України, вони не є належними та допустимими.

Отже, враховуючи, що позивачкою не доведено її участь у поліпшенні спільного майна, це є самостійною підставою для відмови у задоволенні її позовних вимог.

Істотним для оцінки спірної ситуації є правило ч. 3 ст. 357 ЦК України, згідно з яким право на збільшення своєї частки особа набуває, окрім інших обставин, що не були доведені позивачкою, лише в тому випадку, якщо вона вже перебуває у статусі співвласника спірного майна.

Таким чином, навіть за умови доведення позивачкою участі у витратах на реконструкцію квартири, застосування до спірних правовідносин підстав, передбачених ст.357 ЦК України, було б неможливим, оскільки позивачка ОСОБА_1 ніколи не перебувала у статусі співвласника спірної квартири.

Суд також критично розцінює посилання позивачки на ту обставину, що нею було продано квартиру, належну їй на праві приватної власності, з метою передачі коштів відповідачу для придбання та реконструкції спірної квартири, оскільки такий продаж відповідно до договору купівлі-продажу вчинено нею 12 травня 2005 року, тоді як спірна квартира придбана відповідачем 30 червня 2004 року, тобто, до вчинення позивачкою продажу власної квартири у м. Білгороді-Дністровському.

В оцінці спірної ситуації суд має також застосувати правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року, справа номер 6-79цс13, згідно з якою суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Застосовуючи цю позицію до розглядуваного спору, суд має врахувати, що позивачка на обґрунтування своїх претензій на спірну квартиру повинна була навести докази саме існування спільних сумісних коштів та /або спільної праці разом з відповідачем, які призвели до виникнення спірного майна. Втім, судом таких належних доказів отримано не було, такі обставини доведені позивачкою не були, залишилися необґрунтованими.

Щодо оцінки спільного проживання сторін в якості членів однієї сімї.

Обставини спільного проживання сторін не можуть бути взяті до уваги судом у цьому провадженні, оскільки цей позов позивачем заявлено з інших правових підстав.

Судом також враховано, що для вирішення цього спору преюдиційне значення має висновок іншого суду у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_5, третя особа: Орган опіки та піклування Державної адміністрації Приморського району м. Одеси, про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності, припинення права спільної часткової власності, зобовязання усунути перешкоди у здійсненні права власності, виселення.

Так, рішенням від 15 травня 2014 року, яке набуло законної сили, питання про проживання сторін однією сімєю вже було вирішено, зокрема, судом зроблено наступний висновок, зокрема, цим судом не встановлено безперечно у відносинах сторін, а саме: ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ознак сімї, сторона позивачів за первісним та зустрічним позовом не надала доказів відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України на підтвердження факту проживання саме сімєю, а не взагалі в одному житловому приміщенні.

Таким чином, оскільки позивачем не подано жодних належних доказів з визначених нею правових підставах цього позову, суд має критично оцінювати посилання позивачки на спільне проживання разом із відповідачем, враховуючи, при цьому, що таким обставинам вже була надана оцінка під час розгляду іншого спору.

Щодо пропуску строків позовної давності.

Представник відповідача заявила про застосування строків позовної давності. З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне зазначити про таке.

Як було встановлено у судовому засіданні, обставини, про які повідомила позивачка, виникли у 2005 році; попередній договір про продаж спірної квартири укладений 28 березня 2007 році.

Згідно з ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За правилом ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, враховуючи, що позивачка мала звернутися до суду за захистом своїх прав протягом трьох років з моменту виникнення права на такий позов, тобто протягом розумного строку після настання часу виконання договору від 28 березня 2007 року; втім, цей позов поданий нею лише 18.12.2014 року. З огляду на це та враховуючи відсутність будь-яких поважних причин пропуску строку позовної давності, судом констатується пропуск строків позовної давності, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні вказаного позову.

За частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.

За правилом ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи, що позивачкою не доведені ті обставини, на які вона посилається у якості підстави позову, суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі з огляду на їхню цілковиту необґрунтованість.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Керуючись ст.ст. 8, 11, 13, 15, 16, 256, 257, 357 ЦК України, ст. ст. 8, 10, 11, 16, 60, 61, 209, 212, 214-215 Цивільного процесуального кодексу України, СУД

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири, стягнення витрат на будівництво квартири відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: С.О. ПОГРІБНИЙ

24.06.2015