Справа № 573/1283/15-ц
Номер провадження 2/573/364/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна і резолютивна частина)

21 липня 2015 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючої судді Терещенко О. І.,

з участю секретаря Кислої Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білопіллі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Білопільської районної лікарні державної ветеринарної медицини про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Зважаючи на складність справи, для складання повного тексту рішення необхідний тривалий час, а тому суд вирішив проголосити його вступну та резолютивну частину.

Повний текст рішення буде виготовлений 25 липня 2015 року.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 відмовити в задоволенні позовних вимог до Білопільської районної лікарні державної ветеринарної медицини про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Сумської області через Білопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

Справа № 573/1283/15-ц

Номер провадження 2/573/364/15

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст рішення)

21 липня 2015 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючої судді Терещенко О. І.,

з участю секретаря Кислої Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білопіллі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Білопільської районної лікарні державної ветеринарної медицини про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

12 червня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання наказу про звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі, в якому зазначив, що наказом начальника Білопільської районної лікарні державної ветеринарної медицини ОСОБА_2 від 14 травня 2015 року № 13 його було звільнено з займаної посади фельдшера ветеринарної медицини відділу незаразних хвороб та неплідності тварин за систематичні прогули без поважної причини 03 квітня 2015 року, 14 квітня 2015 року та 15 квітня 2015 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає причини своєї відсутності на роботі у вищезазначені дня поважними, а звільнення за прогули необґрунтованим та незаконним. Зазначає, що його відсутність на роботі була обумовлена поважними причинами, зокрема, поганим самопочуттям в період загострення хвороби, що заважала йому працювати. Просить визнати незаконним наказ № 13 від 14 травня 2015 року Білопільської районної лікарні ветеринарної медицини про звільнення за прогули без поважної причини, поновити його на посаді фельдшера ветеринарної медицини відділу незаразних хвороб та неплідності тварин Білопільської районної лікарні державної ветеринарної медицини з 14 травня 2015 року.

25 червня 2015 року ОСОБА_1 збільшив позовні вимоги та просив також стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 2 750 грн.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник за довіреністю ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, суду пояснили, що ОСОБА_1 з 01 квітня 2013 року він працював на посаді фельдшера ветеринарної медицини відділу незаразних хвороб та неплідності тварин Білопільської районної лікарні державної медицини та був звільнений із займаної посади з 14 травня 2015 року за систематичні прогули без поважної причини 03 квітня 2015 року, 14 квітня 2015 року та 15 квітня 2015 року. Так, 03 квітня 2015 року з дозволу керівника лікарні ОСОБА_4 він був відсутній на роботі з 11 до 14 години, а з 14 до 16 години, тобто 2 години, був відсутній на роботі без дозволу керівника, що не є прогулом. 14 квітня 2015 року він прийшов на роботу і працював до 12 год., а перед обідом попередив свого керівника ОСОБА_4 про необхідність відвідування лікарні у зв'язку із поганим самопочуттям. Цього ж дня у Білопільській ЦРЛ він був на прийомі у лікарів до 16 години, проходив кардіограму, флюорографію та в результаті отримав направлення до Сумської обласної лікарні. 15 квітня 2015 року зранку він поїхав до м. Суми в обласну лікарню та пройшов огляд лікарів, а з 16 квітня до 8 травня 2015 року знаходився на стаціонарному лікуванні в Сумській обласний лікарні по причині загострення хвороби, тому його відсутність на робочому місці в ці дні пов'язана із хворобою. Вважає, що 03, 14 та 15 квітня 2015 року він був відсутній на роботі більше 3 годин з поважних причин.

Представники відповідача ОСОБА_5 та ОСОБА_4 позов не визнали в повному обсязі, надали письмові заперечення проти позову та пояснили суду, що позивач займав посаду фельдшера ветеринарної медицини по відділу незаразних хвороб та неплідності тварин Білопільської РЛДВМ. Проте, всупереч вимог п. 5.8 Правил внутрішнього трудового розпорядку Білопільської РЛДВМ щодо перебування на робочому місці та виконання трудових обов'язків, 03, 14 та 15 квітня 2015 року без поважних причин був відсутній на робочому місці більше трьох годин підряд, а тому позивача було обґрунтовано звільнено на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. В ці дні ОСОБА_1 нікому на роботі не повідомляв, що йому потрібно в лікарню, дозволу з боку керівництва щодо його відсутності на роботі 03 квітня 2015 року з 11 до 14 години не було. 13 травня 2015 року на засіданні профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників Білопільської РЛДВМ, на якому був присутній і ОСОБА_1, було надано згоду на його звільнення за прогул. Крім того, до позивача вже вживались заходи дисциплінарного стягнення у вигляді догани за прогули 10, 11, 12 і 13 лютого 2015 року згідно з наказом №3 від 17 лютого 2015 року, а тому застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за прогули 03, 14 і 15 квітня 2015 року відповідає тяжкості вчиненого проступку. Вважають, що позивач допустив прогули без поважних причин, порядок звільнення позивача проводився у відповідності із вимогами КЗпП України, а тому оскаржуваний наказ є законним, у зв'язку з чим просили відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі за необґрунтованістю.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3, представників відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_4, свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, всебічно, повно та об'єктивно з'ясувавши обставини справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Статті 147, 147-1, 148 КЗпП України передбачають, що за прушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

В пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пунктом 1 статті 41 КЗпП України, чи дотримані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Відсутністю на роботі є знаходження працівника поза територією підприємства або об'єкта, де він відповідно до трудових обов'язків повинен виконувати доручену йому роботу.

Відсутність працівника на роботі мають підтверджувати відповідні документи, зокрема: доповідна записка безпосереднього керівника працівника та один або кілька актів (де стоятимуть підписи кількох осіб) про відсутність працівника на робочому місці в сукупності більше 3-х годин протягом дня; табель обліку робочого часу. Проте, доки власник не вживе всіх можливих заходів для з'ясування причин прогулу, то звільнити працівника за прогул не можна. Отже, перед тим як звільняти працівника за прогул, власник (уповноважений ним орган) повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмового пояснення, аби з'ясувати причини порушення трудової дисципліни.

Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення з роботи є встановлення поважності причин відсутності.

Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суд виходить з конкретних обставин і враховує докази із числа, передбачених ст. 57 ЦПК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на роботу до Білопільської районної лікарні ветеринарної медицини був прийнятий 01 серпня 2001 року на посаду завідуючого відділом по організації та проведенню ветеринарно-санітарних робіт. За час роботи в даній установі його неодноразово переводили на різні посади, останній раз відповідно до наказу начальника Білопільської районної державної лікарні ветеринарної медицини №10 від 01 квітня 2013 року за заявою ОСОБА_1 його було переведено з 01 квітня 2013 року з посади провідного лікаря ветеринарної медицини епізотолога Павлівської державної ветеринарної лікарні на посаду фельдшера ветеринарної медицини по відділу незаразних взороб та неплідності тварин Білопільської РЛДВМ, що підтверджується ксерокопією трудової книжки ОСОБА_1 та ксерокопією зазначеного наказу (а.с. 13-16, 25).

Наказом начальника Білопільської районної державної лікарні ветеринарної медицини №13 від 14 травня 2015 року ОСОБА_15 звільнено з вказаної посади за прогули без поважної причини 03, 14 та 15 квітня 2015 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 7).

Так, позивач був відсутній на роботі 03 квітня 2015 року з 10 до 16 години, 14 квітня 2015 року з 11 до 17 години та 15 квітня 2015 року з 08 до 17 години, що підтверджується табелем обліку робочого часу за квітень 2015 року, доповідними працівників ветлікарні, актами про відсутність позивача на роботі, пояснювальними самого ОСОБА_1, показами представників відповідача та показами допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14

Крім того, даний факт не заперечується самим позивачем, а отже, відповідно до ст. 61 ЦПК України, доказуванню не підлягає.

Разом з цим, звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_1, не заперечуючи свою відсутність на робочому місці 03, 14 та 15 квітня 2015 року, як підставу поновлення на роботі зазначає те, що його відсутність на роботі пов'язана із поважними причинами, а саме: поганим самопочуттям та необхідністю звернення за медичною допомогою до лікарні.

Так, позивач зазначив, що 03 квітня 2015 року був відсутній на роботі з 11 до 14 години з дозволу керівництва, а з 14 до 16 години вже без дозволу та без поважних причин, тобто всього дві години, що не є прогулом. Проте, під час судового розгляду факт попередження керівництва, не знайшов свого підтвердження та спростовується наявними табелем обліку робочого часу (а.с. 64), доповідними працівників ОСОБА_16, ОСОБА_6 від 03 квітня 2015 року (а.с. 40, 41), актом про відсутність позивача на роботі з 10 до 16 години від 03 квітня 2015 року (а.с.44), пояснювальною запискою самого позивача ОСОБА_1 від 06 квітня 2015 року, де він вказав, що був відсутній на роботі з 11 до 16 години в зв'язку з тим, що зустрів друзів, з якими поминав свого батька (а.с.45) та показами свідків ОСОБА_6, ОСОБА_17, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які в судовому засіданні підтвердили, що 03 квітня 2015 року ОСОБА_1 був відсутній на роботі з 10 до 16 години, про що вони засвідчили в акті від 03 квітня 2015 року.

Крім того, свідок ОСОБА_14 суду зазначила, що 03 квітня 2015 року робила звіти. Так як для цього їй необхідна була інформація по деяким показникам з управління ветеринарної медици, тому вона зателефонувала начальнику лікарні ОСОБА_4, який був на виїзді, і попросила дозволу направити до управління ОСОБА_1 для того, щоб він приніс необхідну інформацію. ОСОБА_4 на це згоду дав і ОСОБА_1 за її дорученням близько 10 години пішов до управління. Але так до кінця робочого дня він не повернувся на роботу, інформацію не приніс і фактично зірвав їй своєчасність подачі звіту. На телефонні дзвінки він не відповідав, коли вона йому телефонувала. Коли свідок зателефонувала в управління ОСОБА_18, то останній сказав, що ОСОБА_1 був у них не довго, йому надали відповідну інформацію і він пішов. В понеділок 06 квітня 2015 року ОСОБА_1 прийшов на роботу, віддав їй листок з інформацією, на її питання, де він був і чому не виконав доручення, нічого їй так і не пояснив.

Даний факт суду підтвердив і представник відповідача ОСОБА_4, який додав, що відстань від лікарні, де працює ОСОБА_1, до управління ветеринарної медицини становить 15 хвилин ходу пішки. ОСОБА_4 категорично заперечуав той факт, що давав згоду ОСОБА_1 про відсутність його на роботі з 11 до 14 години. Він лише дозволив відлучитися йому з роботи на прохання ОСОБА_14 з метою отримання інформації в управлінні.

Таким чином судом встановлено, що позивач був відсутній на роботі без поважних причин 03 квітня 2015 року з 10 до 16 години, тобто більше 3 годин. Суду він не довів поважність відсутності на роботі в цей час.

Відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 14 квітня 2015 року з 11 до 17 години без поважних причин підтверджується табелем обліку робочого часу за квітень 2015 року (а.с. 64), доповідними ОСОБА_12, ОСОБА_13 від 14 квітня 2015 року (а.с. 48-49) та актом від 14 квітня 2015 року про відсутність на роботі ОСОБА_1 (а.с. 47), який підписаний ОСОБА_13, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_12, які в судовому засіданні підтвердили факт відсутності на роботі ОСОБА_1 і складання, підписання ними даного акту та складання доповідних записок (а.с. 64.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 14 квітня 2015 року нікого на роботі не попередив про те, що піде в лікарню.

Як доказ, що свідчить про поважність відсутності на роботі 14 квітня 2015 року з 11 до 17 години, позивачем до суду надана копія медичної картки із відміткою про прийом у лікарів терапевта, невропатолога, дерматовенеролога, проходження флюорографії та кардіограми (а.с. 10-11).

Однак, із письмової відповіді головного лікаря КЗ «Білопільська ЦРЛ» ОСОБА_19 від 02 липня 2015 року вбачається, що ОСОБА_1 перебував в поліклінічному відділенні КЗ «Білопільська ЦРЛ» 14 квітня 2015 року до 12 години дня (згідно пояснень лікарів), листок непрацездатності цього дня йому не видавався, що свідчить про відсутність даного працівника на роботі з 13 до 17 години ( чотири години) без поважних причин, тобто більше 3 годин (а.с. 5, 10-11, 108).

Відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 15 квітня 2015 року з 08 до 17 години без поважних причин підтверджується актом від 15 квітня 2015 року про відсутність на роботі ОСОБА_1, який підписаний ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_12 та ОСОБА_14, які в судовому засіданні підтвердили факт відсутності в цей день на роботі ОСОБА_1 і складання, підписання ними даного акту та складання доповідних записок (а.с. 52).

Також в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 і 15 квітня 2015 року нікого на роботі не попередив про те, що поїде в лікарню в м. Суми.

Щодо відсутності на роботі 15 квітня 2015 року з 08 до 17 години із поважних причин, як доказ, позивачем надана довідка Сумського обласного клінічного шкірно - венерологічного диспансеру від 15 квітня 2015 року, яку суд не приймає до уваги, оскільки вона засвідчує лише факт візиту позивача до лікаря дермато-венеролога, а не про перебування останнього протягом усього робочого часу в даному закладі по причині неможливості виконувати свої функціональні обов'язки у зв'язку із хворобою, що між іншим спростовуються отриманою копією амбулаторної картки СОКВД хворого ОСОБА_1 за № 1634 де зазначено, що його госпіталізація та подальше лікування у даному закладі починаються лише з 16 квітня 2015 року (а.с. 6, 109-121).

Судом ОСОБА_1 пропонувалось надати квитки за 15 квітня 2015 року з потягів, на яких він добирався до лікарні в м. Суми, але він суду пояснив, що квитки не зберіг. При цьому він не зміг вказати час відправки потягів, на яких їхав з м. Білопілля до м. Суми, і навпаки.

Нічого не зміг пояснити суду ОСОБА_1 і з приводу того, чому 15 квітня 2015 року не приступив до лікування, хоча направлення на стаціонарне лікування з 15 квітня 2015 року йому вже було виписано 14 квітня 2015 року Білопільською ЦРЛ, що підтверджується ксерокопією даного направлення (а.с. 114-115).

Крім того, судом не береться до уваги виписка №228 із медичної картки хворого ОСОБА_1 від 08 травня 2015 року та копія листка непрацездатності серії АГВ № 788947 про перебування на стаціонарному лікуванні позивача в Сумській обласній лікарні у період із 16 квітня 2015 року по 08 травня 2015 року, оскільки відсутність на роботі у ці дні не була підставою накладення дисциплінарного стягнення на останнього у виді звільнення (а.с. 8-9).

Таким чином доводи позивача про те, що 03 квітня 2015 року з 10 до 16 години, 14 квітня 2015 року з 11 до 17 години та 15 квітня 2015 року з 08 до 17 години він був відсутній на роботі із поважних причин, що потягло за собою винесення незаконного наказу №13 від 14 травня 2015 року про його звільнення за прогули, підтвердження під час судового розгляду не знайшли та спростовуються показами свідків та письмовими доказами.

Відповідно до ч. 3 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема, п. 4 статті 40 може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Судом встановлено, що 13 травня 2015 року на засіданні профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників Білопільської районної лікарні ветеринарної медицини розглядалося подання начальника про надання згоди на звільнення за прогули позивача, який був присутній на засіданні та мав можливість особисто надати пояснення щодо відсутності на робочому місці у вищезазначені дні. В результаті обговорень, профспілковим комітетом було прийнято рішення про надання згоди на розірвання трудового договору із ОСОБА_1 та його звільнення за згодою сторін, а у випадку не вирішення цього питання, то дали згоду на звільнення його з роботи за прогули, про що останній, згідно підпису в протоколі № 4, був повідомлений того ж дня, що підтверджується витягом з протоколу (а.с. 12) та оригіналом даного протоколу.

Даний факт суду підтвердили свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_12

В судовому засіданні позивач та його представник зазначили, що на акті про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці від 03 квітня 2015 року стоїть не його підпис, з даним актом його не знайомили. 06 квітня 2015 року він прийшов на роботу і ОСОБА_7 йому дала підписати якийсь документ, якій він не читав. Пояснення від 06 квітня 2015 року написав під тиском начальника лікарні ОСОБА_4, який говорив йому що писати, а він це писав.

Але дані факти в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження. Більш того, свідок ОСОБА_7 суду зазначила, що 06 квітня 2015 року зранку з актом від 03 квітня 2015 року вона знайомила ОСОБА_1, він його прочитав і підписав.

Тиск на ОСОБА_1 при написанні пояснень з боку керівника лікарні ОСОБА_4 в сдовому засіданні не знайшов свого підтвердження.

Не довів суду позивач і той факт, що свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 надали суду неправдиві покази і його обмовляють.

На підставі викладеного суд приходитиь до висновку, що позивач в судовому засіданні не довів незаконність свого звільнення, а представниками відповідача, навпаки, доведені підстави звільнення ОСОБА_1 за прогули 03, 14 та 15 квітня 2015 року відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а тому наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади фельдшера ветеринарної медицини по відділу незаразних хвороб та неплідності тварин Білопільської РЛДВМ є законним.

Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 60, 61, 131, 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи.

Таким чином суд приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_1 проведено у відповідності до вимог КЗпП України, підстав для визнання незаконним такого звільнення, поновлення його на попередньому місці роботи та стягнення на його користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 40, 147-149, 232-233 КЗпП України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 відмовити в задоволенні позовних вимог до Білопільської районної лікарні державної ветеринарної медицини про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Сумської області через Білопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя