Справа № 201/6480/15ц
Провадження № 2/201/2051/2015р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2015р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Ткаченко Н.В.

при секретарі Кірієнко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 (треті особи Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області) про визнання права власності в порядку спадкової трансмісії,

ВСТАНОВИВ:

21.04.2015р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 (треті особи Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області) про визнання права власності в порядку спадкової трансмісії (а.с. № 2 -6).

В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві посилається на те, що на підставі свідоцтва про право власності від 06.10.1997р. 27/100 частини житлового будинку № 15 по вулиці 8 Березня, в м. Дніпропетровську належали ОСОБА_4. 22.07.2007р. ОСОБА_4 померла, та спадкоємцем померлої був її син - ОСОБА_5, яким є таким, що постійно проживав на час відкриття спадщини, а тому є таким що прийняв спадщину. 19.10.2013р. ОСОБА_5 помер. За життя він 09.09.2013р. склав заповіт, яким заповів позивачеві усе своє майно де б воно не було та з чого б воно не складалося. 10.12.2013р. позивач звернувся до Першої ДДНК з заявою, про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, проте йому було відмовлено у видачі свідоцтва, оскільки не було правоустановчих документів на спадкове майно. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2007р. було визнано дійсним простий письмовий договір купівлі продажу від 16.07. 2007р. та визнано за ОСОБА_3 право власності на 27/100 частини житлового будинку №15 по вулиці 8 Березня в м. Дніпропетровську з відповідною частиною господарських будівель та споруд. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області 24.09.2013р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2007р. було скасовано, в задоволенні позовної заяви відмовлено. Однак, маючи на руках рішення суду від 12.10.1997р. ОСОБА_3, зареєструвала на своє імя право власності на частину домоволодіння, та після того, як Апеляційний суд Дніпропетровської області 24.09.2013р. визнав незаконність переходу права власності, 09.10.2013р. продала 27/100 частини житлового будинку №15 по вулиці 8 Березня в м. Дніпропетровську Ященковій ОСОБА_6. Позивач вважає, що договір купівлі продажу від 09.10.2013р., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7 та зареєстрований у реєстрі за № 4309, має бути скасований. Позивач просив визнати за ним право власності в порядку спадкової трансмісії на 27/100 частини житлового будинку №15 по вулиці 8 Березня в м. Дніпропетровську з відповідною частиною господарських будівель та споруд.

В наданій суду 18.06.2015р. заяві, представник позивача ОСОБА_8 (діє на підставі довіреності від 27.03.2015р. - а.с. № 42) просив розглядати справу за його відсутності та без фіксування процесу технічними засобами, заявлені вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити (а.с. № 82).

Представник відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_9 (діє на підставі договору про надання правової допомоги від 08.04.2014р. - а.с. № 36-37) в наданих суду запереченнях, що надійшли 18.06.2015р. просив в задоволені позову відмовити, посилаючись на те, що ОСОБА_5 не належало на праві власності 27/100 частин домоволодіння, а тому позивач не має право на отримання у спадок цього майна. Крім того, представник відповідача просив розглядати справу за його відсутності та без фіксування процесу технічними засобами (а.с. № 73-74) .

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, про дату та час слухання справи була повідомлена належним чином, своєю заявою, що надійшла до суду 25.05.2015р. просила в задоволені позову відмовити, посилаючись на те, що ОСОБА_5 не прийняв спадщину, оскільки не проживав на момент смерті із спадкодавцем. Просила справу розглядати за її відсутності (а.с. № 38).

Представники третіх осіб в судове засідання не зявилися, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи розпискою та поштовим повідомленням (а.с. № 59, 58), завідуюча Першої ДНК ОСОБА_10 в своєму листі, що надійшов до суду 27.05.2015р. просила розглядати справу за відсутності їх представника ( а.с. № 56, 57), представник ВДРРП на нерухоме майно РС ДМУЮ про причини не явки суд не сповістив.

За таких обставин, на підставі ст. 169, ч. 2 ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами. З огляду на те, що відповідачі по справі надали суду свої заперечення проти позову, то суд вважає за можливе винести по справі рішення на загальних підставах, встановлених ЦПК України.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи, вважає, що в задоволені позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.09.2013р. було скасоване рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2007р. про визнання дійсним договору купівлі-продажу 27/100 частин житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами по вул. 8 Березня, 15 у м. Дніпропетровську, який було укладено 16.07.2007р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, від імені якої діяв ОСОБА_5 на підставі довіреності від 25.06.2007р. та про визнання за ОСОБА_3 права власності на дану частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами. В задоволені позовних вимог ОСОБА_3 було відмовлено в повному обсязі (а.с. № 20-22).

Даним рішенням від 24.09.2013р. було встановлено, що ОСОБА_4 належало на праві власності 27/100 частин житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами по вул. 8 Березня, б. 15 у м. Дніпропетровську та спадкоємцем після її смерті був її син ОСОБА_5 (а.с. № 22).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.05.2014р., яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.08.2014р. були встановлені певні обставини, а саме : правомірність набуття ОСОБА_2 права власності на домоволодіння, розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. 8 Березня, б. 15 на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2013р., відсутність доказів того, що ОСОБА_5 фактично прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 (а.с. № 44-48).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_11 померла 22.07.2007р. у м. Карміель Державі Ізраїль, про що видано свідоцтво про смерть відділом обліку населення м. Карміель 26.08.2007р. ( а.с. № 7).

Син померлої, ОСОБА_5, помер 19.10.2013р., про що було видано відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби ДМУЮ свідоцтво про смерть (а.с. № 8, 9).

Як вбачається з відповіді Першої ДНК від 30.05.2015р. № 1606/01-16, спадкова справа після смерті ОСОБА_4 відсутня, тобто ніхто з її спадкоємців не звернувся у встановлений законом строк із заявою про прийняття спадщини (а.с. № 61).

Після смерті ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини до Першої ДНК звернувся ОСОБА_1, якому померлий заповідав все своє майно, що підтверджується копією заповіту від 09.09.2013р. (а.с. № 67-68) та матеріалами спадкової справи №861-2013 ( а.с. № 62-71).

Як вбачається з матеріалів спадкової справи, позивач ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на грошові вклади (а.с. № 70), а постановою від 23.04.2014р. ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтво про право на спадщину за заповітом на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, оскільки позивачем не було надано правовстановлюючих документів на домоволодіння (а.с. № 67).

При розгляді даної цивільної справи, позивачем в якості доказів прийняття спадщини ОСОБА_5 після смерті його матері ОСОБА_4 на підставі ст. 1268 ЦК України, було надано наступні документи:

довідки № 215, 236 від 07.12.2013р. та 22.04.2014р., видані квартальним комітетом № 3 про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 були зареєстровані та проживали за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с.№ 10-11);

довідки № 012294 та № 03807 від 22.04.2014р., видані ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, про реєстрацію ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. № 12);

довідка № 2841 від 22.07.2013р., видану Жовтневим РВ у м. Дніпропетровську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області відносно того, що ОСОБА_5 був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. № 13).

Відповідно до ч. 2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, сама по собі реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, відповідно до положень ч.3 ст.1268 ЦК України, не може свідчити про своєчасність прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства Юстиції України від 03.03.2004 N 20/5, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

З огляду на те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58-59 ЦПК України того, що ОСОБА_5 на час відкриття спадщини фактично проживав разом зі спадкодавцем ОСОБА_4, а надані докази протирічать один одному, оскільки деякі докази підтверджують лише факт реєстрації ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за однією адресою, деякі - факт проживання на момент смерті, хоча з інших належних та допустимих доказів вбачається, що ОСОБА_4 проживала та померла в інший державі ( згідно копії довіреності від 25.06.2007р. місцем свого постійного проживання ОСОБА_4 зазначає м. Карміель Держави Ізраїль (а.с. № 79-80), також це місце постійного проживання підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. № 7)), тобто й до смерті , й на момент смерті спадкодавець та спадкоємець не мешкали разом, то в задоволені позовних вимог слід відмовити.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2013р. ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_3 домоволодіння, яке розташоване за адресою м. Дніпропетровськ, вул. 8 Березня буд. 15а (в дане домоволодіння входили 27/100 частин домоволодіння № 15, що належали ОСОБА_4Х.( а.с. 81)), що підтверджується копією даного договору та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. № 76-79).

Таким чином, саме з 09.10.2013р. (з моменту державної реєстрації права власності) ОСОБА_2 набула право власності на вищевказаний обєкт нерухомості відповідно до вимог ч. 3 ст. 331 ЦК України.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як вбачається з рішення суду від 22.05.2014р. правомірність укладеного 09.10.2013р. договору купівлі-продажу домоволодіння № 15 та № 15а по вул. 8 Березня в м. Дніпропетровську та правомірність набуття ОСОБА_2 права власності встановлена в судовому порядку, адже в задоволені позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено (а.с. № 44-46).

Як зазначалося вище, ОСОБА_5 помер 19.10.2013р., тобто на час відкриття спадщини після його смерті, спірне домоволодіння не входило до складу його спадщини, оскільки з 09.10.2015р. дане нерухоме майно належало на праві власності ОСОБА_2

Таким чином, з огляду на те, що належних та допустимих доказів прийняття ОСОБА_5 після смерті його матері ОСОБА_4 спадщини суду не надано, а також враховуючи, що майно, на яке позивач просить визнати право власності в порядку спадкової трансмісії на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 останньому не належало на праві власності, то в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 (треті особи Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області) про визнання права власності в порядку спадкової трансмісії слід відмовити в повному обсязі.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, з огляду на те, що в задоволені позовних вимог відмовлено, то сплачені при подачі позову судові витрати позивачу відшкодуванню не підлягають (а.с. № 1).

На підставі викладеного, керуючись п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства Юстиції України від 03.03.2004 N 20/5, ст.ст. 328, 1220, 1268,1270 ЦК України, ст. ст. 8, 10, 11, 57- 60, 88, ч. 4 ст. 169, ч. 2 ст. 197, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 (треті особи Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області) про визнання права власності в порядку спадкової трансмісії - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя: Н.В.Ткаченко