Справа № 438/394/15 Головуючий у 1 інстанції: Слиш А.Т.
Провадження № 22-ц/783/4348/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 І. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г., Савуляка Р.В.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 14 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Бориславської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно, -

встановила:

В березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до Бориславської міської ради та просила визнати за нею, право власності на гараж.

В обґрунтування позову посилалася на те, що є спадкоємцем її покійного чоловіка ОСОБА_6, який помер 31.05.2014 року, і проживала разом з ним однією сім'єю, а тому фактично вступила у права спадкоємця. Спадкодавцем ОСОБА_6 було складено заповіт, відповідно до якого все майно, належне йому на час смерті заповів своїй дружині ОСОБА_2 До складу спадкового майна входили: квартира; земельні ділянки та спірний гараж. Вона звернулася із заявою до приватного нотаріуса Бориславського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про прийняття спадщини за заповітом. Постановою приватного нотаріуса Бориславського міського нотаріального округу Львівської області ОСОБА_7 від 06 березня 2015 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадщину за заповітом на гараж №7 в блоці «Б» по вул. Коваліва м. Борислава Львівської області (гаражне товариство «Сигнал-2»), оскільки не подано правовстановлюючого документу, який би підтверджував право власності покійного на даний об'єкт нерухомості. Тому просила задовольнити позов.

Оскарженим рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 14 травня 2015 року у задоволенні позові ОСОБА_2 до Бориславської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що нею було надано копію рішення Виконавчого комітету Бориславської міської ОСОБА_8 народних депутатів №185 від 21.06.1984 року на підставі якого було проведено будівництво гаражу. В той час даним рішення на особу не покладалося обовязку проведення державної реєстрації, оскільки станом на 1984 рік така реєстрація законом не вимагалася. Вказує, що станом на 1987 рік належним документом, який би підтверджував право на власність гаражу був Ордер на право власності гаражу в гаражному товаристві, який видавався місцевим представництвом Добровільного Товариства «Автолюбитель УССР». Копію такого ордеру було долучено до матеріалів справи. Крім того, суд не надав правової оцінки і іншому письмовому документу, а саме копії технічного паспорта на гараж, виданий КП ЛОР «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», даний документ свідчить про те, що даний гараж був збудований у відповідності до чинних будівельних норм та станом на 16.03.2015 року вже знаходиться в експлуатації.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підтримання апеляційної скарги, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та предявлених позовних вимог законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є спадкоємцем спадкового майна, яке відкрилось після смерті чоловіка позивача ОСОБА_6, який помер 31 травня 2014 року.

Спадкодавцем було складено заповіт, відповідно до якого все майно, належне йому на час смерті заповів своїй дружині ОСОБА_9.

Постановою приватного нотаріуса Бориславського міського нотаріального округу Львівської області ОСОБА_7 від 06 березня 2015 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадщину за заповітом на гараж №26 (новий номер 7) по вул. Коваліва м. Борислав Львівської області (гаражне товариство «Сигнал-2»), оскільки не подано правовстановлюючого документу, який би підтверджував право власності покійного на даний об'єкт нерухомості.

Відмовляючи у задоволенні позову районний суд виходив з того, що на день відкриття спадщини, померлому ОСОБА_6 спірний гараж, на праві власності не належав, оскільки свідоцтво про право власності на нього не видавалося та державна реєстрація права власності не здійснювалася, про що свідчить довідка КП Львівської обласної ради «Дрогобицького міжміського бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки».

Однак такі висновки суду не відповідають вимогам закону.

Встановлено, що спірний гараж покійним чоловіком позивача збудований відповідно рішення Виконавчого комітету Бориславської міської ОСОБА_8 народних депутатів № 185 від 21 червня 1984 року.

Хоча дане нерухоме майно не було прийнято до експлуатації, однак апелянт вказує, що в той час даним рішення на особу не покладалося обовязку проведення державної реєстрації, оскільки станом на 1984 рік така реєстрація законом не вимагалася. Також вказує, що станом на 1987 рік належним документом, який би підтверджував право на власність гаражу був ордер на право власності гаражу в гаражному товаристві, який видавався місцевим представництвом Добровільного Товариства «Автолюбитель УССР».

Судова колегія вважає, що ці посилання заслуговують на увагу з таких підстав.

Відповідно до вимог п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 28.06.1991 року «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов'язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» у справах про право на пай і на гараж судам належить виходити з того, що:

а) член ГБК, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом (ст.15 Закону України "Про власність");

Відповідно до вимог п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 31.01.1992 року «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» при вирішенні справ за скаргами на нотаріальні дії, пов'язані з посвідченням угод щодо володіння, користування або розпорядження жилими будинками, будівлями і приміщеннями або відмовою в цьому, судам, зокрема, належить виходити з того, що:

а) після повного внесення членом житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства внеску за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, викупу наймачем (придбання на інших підставах) жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду вони стають власниками зазначених приміщень чи будівель і відповідно до ст.15 Закону України "Про власність" їм не може бути відмовлено в посвідченні укладеного на їх розсуд на це майно договору купівлі-продажу, міни, дарування, оренди або іншої угоди, що не суперечить закону, в тому числі в залежності від прийняття набувача до кооперативу, знаходження його на обліку для поліпшення житлових умов;

Відповідно до вимог п.п.б п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.

Відповідно до вимог п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, в осіб, які мають право на частку в пайових внесках, виникає право спільної часткової власності на квартиру, дачу, гараж чи інші будівлі пропорційно розміру частки паю (стаття 18 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Закон України від 10 липня 2003 року № 1087-IV "Про кооперацію", стаття 384 ЦК).

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК ), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна.

При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Як пояснила в засідання судової колегії ОСОБА_2 після побудови вказаного гаражу був утворений гаражний кооператив, який через кілька років припинив свою діяльність. ОСОБА_6, сплативши внески, набув права власності на спірний гараж. Однак після смерті чоловіка гаражний кооператив поновив свою діяльність та даний час вона є членом цього кооперативу - гаражного товариства «Сигнал-2».

На спростування цих обставин доказів не представлено.

З врахуванням наведеного є підстави вважати, що, ставши членом Добровільного Товариства «Автолюбитель УССР» та сплативши внески, ОСОБА_6 набув права власності на спірний гараж.

Отже представлений позивачем ордер №8 на право власності гараж виданий Бориславським Добровільним Товариством «Автолюбитель УССР» є підтвердженням набуття ОСОБА_6 права власності на спірний гараж (а.с.4).

З копії технічного паспорта на гараж, виданої КП ЛОР «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», встановлено, що він знаходиться в гаражному товаристві «Сигнал-2» (а.с.14-15).

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, що якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди.

Оскільки пайовий внесок за гараж ОСОБА_6виплачений у повному обсязі, проте право власності на гаражний бокс у встановленому законом порядку не оформлено, правовстановлюючі документи не отримано, то спірний гараж входить до складу спадщини після смерті ОСОБА_6

ОСОБА_6 було складено заповіт, відповідно до якого все майно, належне йому на час смерті, зокрема і гараж, заповів своїй дружині ОСОБА_2, а тому за нею слід визнати право власності на гараж №7 в блоці «Б» по вул. Коваліва м. Борислава Львівської області (гаражне товариство «Сигнал-2»).

При цьому судова колегія враховує те, що ОСОБА_2 після смерті чоловіка є членом цього кооперативу - гаражного товариства «Сигнал-2», який не заперечує щодо задоволення позову.

Довідкою гаражного товариства «Сигнал-2» №28 від 16.07.2014 року підтверджено, що ОСОБА_2 немає заборгованості по сплаті членських внесків (а.с.4).

Також судова колегія враховує те, що ОСОБА_2 в порядку спадкування отримала свідоцтво про право власності на земельну ділянку, на якій розташований даний гараж. Спадкодавцеві ОСОБА_6 ця земельна ділянка належала у відповідності до Державного акту на право власності виданого 26.10.2011 року, виданого на підставі рішення Бориславської міської ради» №1091 від 18.02.2010 року (а.с.9,11).

При таких обставинах рішення суду слід скасувати і постановити нове рішення, яким позов задовольнити, стягнувши з відповідача на користь позивача252 грн. 09 коп. судових витрат (а.с.1,40).

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.2-4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 14 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_2 до Бориславської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на гараж №7 в блоці «Б» по вул. Коваліва м. Борислава Львівської області (гаражне товариство «Сигнал-2»).

Стягнути з Бориславської міської ради в користь ОСОБА_2 252 грн. 09 коп. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Мусіна Т.Г.

ОСОБА_8