УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Амеліна В.І., Євграфової Є.П.,

Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, які діють у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 20 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 06 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (далі - ПАТ «ВіЕс Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, які діють у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_5, ОСОБА_6, та ОСОБА_7, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, посилаючись на те, що 26 червня 2007 року між сторонами був укладений договір кредиту № КF40486, згідно з яким ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 12 тис. доларів США зі сплатою 13,7 % річних за користування кредитом, з остаточним терміном погашення не пізніше 20 червня 2014 року.

01 червня 200- року між сторонами була укладена додаткова угода № 2 до кредитного договору, згідно з якою сторони змінили термін сплати частин кредиту та дійшли згоди про те, що у разі виникнення заборгованості за кредитним договором процент за користування кредитом з 01 червня 2009 року збільшується на 10 %.

05 червня 2009 року між сторонами була укладена додаткова угода № 3 до кредитного договору, згідно з якою сторони дійшли згоди про те, що у разі виникнення заборгованості за кредитним договором процент за користування кредитом з 01 травня 2010 року збільшується на 10 %.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між сторонами 26 червня 2007 року був укладений іпотечний договір, згідно з яким відповідач ОСОБА_3 передав в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 яка належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири, посвідченого державним нотаріусом Берегівського нотаріального округу Мирончук О. В. 27 березня 2002 року за реєстровим № 3976.

Оскільки ОСОБА_3 всупереч умовам договору кредиту не сплачує щомісячні кошти на його погашення, відсотки за користування кредитом, пеню за несвоєчасність погашення кредиту, його заборгованість станом на 07 жовтня 2014 року складає 3 867,71 доларів США, що за курсом НБУ станом на 07 жовтня 2014 року становить 50 083 грн 17 коп.

Посилаючись на викладене, ПАТ «ВіЕс Банк» просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу майна ПАТ «ВіЕс Банк» та стягнути з відповідача судові витрати в справі.

Заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 20 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 06 лютого 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ПАТ «ВіЕс Банк» просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеній нормі ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, відмовив у задоволенні позову з підстав, передбачених Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон).

З таким висновком суду погодитися не можна з таких підстав.

Згідно з п. 1 Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Відтак установлений Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону не підлягає виконанню (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у справі № 6-57цс15).

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, апеляційний суд на порушення ст. 315 ЦПК України не врахував, що Закон не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів, доводів апеляційної скарги належним чином не перевірив та помилково залишив рішення без змін.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» задовольнити частково.

Заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 20 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 06 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: В.І. Амелін

Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

Ю.Г. Іваненко