Провадження № 22-ц/783/1008/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Богонюка М.Я., Гриновця Б.М.

при секретарі: Щербай В.П.

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

представника ТзОВ «Кредитні ініціативи» - Биленя Т.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" на рішення Франківського районного суду м. Львова від 12 серпня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" звернулось з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 160807,73 грн., а саме: 87470,84 грн. заборгованість за кредитом, 62695,97 грн. - заборгованість за відсотками, 10640,92 грн. - пені.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржило ТзОВ "Кредитні ініціативи», вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Покликається на те, що 17.02.2012 року між ТзОВ "Кредитні ініціативи" та ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" було укладено договір відступлення прав вимоги, згідно з яким на умовах встановлених цим договором первісний кредитор передає (відступає), а новий кредитор приймає кредитний портфель та зобов"язується сплатити первісному кредитору грошову винагороду (ціну продажу) на умових визначених цим договором. Внаслідок передачі кредитного портфеля за договором новий кредитор набуває усіх прав вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення, включно з правом вимоги від позичальників належного виконання всіх грошових та інших забов"язань, правом на звернення стягнення за зобов"язаннями позичальників на заставне майно та іншими правами вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення. У додатку №1 до договору про відступлення права вимоги міститься реєстр позичальників, в якому наведений перелік кредитних договорів, права вимоги за якими ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" відступив ТзОВ "Кредитні ініціативи". У вказаному переліку кредитних договорів зазначено кредитний договір №390 від 04.04.2007 року, укладений між ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та відповідачем, а тому ТзОВ "Кредитні ініціативи" набуло право грошової вимоги до ОСОБА_2

Також апелянт зазначає, що на підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором, позивачем було надано розрахунок, у якому позивач вказав розмір заборгованості за кредитним договором в цілому та окремо за тілом кредиту, за відсотками та пенею, проте, відповідач не надав суду і в матеріалах справи відсутні будь - які докази, які б підтверджували належне виконання ним умов кредитного договору зі сплати кредиту та відсотків за користування кредитом і спростовували позовні вимоги позивача. Навпаки, у своїх запереченнях відповідач фактично визнав та погодився з наявною у нього заборгованістю за кредитним договором і заперечував виключно щодо обраного позивачем способу захисту своїх прав, який на його думку повинен був полягати у зверненні стягнення на предмет застави, а не у стягненні заборгованості. В апеляційній скарзі апелянт просить врахувати, що і договором і законом передбачено право заставодержателя, а не обов"язок звернути стягнення на предмет застави у випадку невиконання забезпеченого заставою зобов"язання. З наведених підстав просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ТзОВ «Кредитні ініціативи» Биленя Т.Я. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції посилався на те, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у нього права вимоги щодо стягнення з відповідача грошових коштів за кредитним договором від 05.04.2007 року, а також вважав, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, яким відповідно до Закону України «Про заставу» є звернення стягнення на предмет застави.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.04.2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк», правонаступником якого є ПАТ ПАТ «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк», було укладено кредитний договір №390 про надання кредиту в сумі 14594 дол. США зі сплатою 10% річних за користування кредитними коштами з терміном повернення до 04.04.2014 року. Відповідно до договору про внесення змін №160/05-2 від 01.06.2008 року відсоткова ставка за вказаним кредитним договором була збільшена до 13% річних, всі інші умови договору залишились незмінними.

З метою забезпечення виконання умов договору, 05.04.2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово- інвестиційний банк» було укладено договіро застави транспортного засобу, відповідно до якого ОСОБА_2 передав у заставу банку належний йому на праві власності мотоцикл «Suzuki DL -1000» р.н. НОМЕР_1, вартість предмету застави 73700 грн.

Судом також встановлено, що 17.12.2012 р. між ТзОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово- інвестиційний банк» було укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово- інвестиційний банк» передав ТзОВ «Кредитні ініціативи» кредитний портфель, до якого перейшли усі права вимоги первісного кредитора за кредитним договором та договором забезпечення, включно із правом звернення стягнення на заставлене майно, іншими правами вимоги за кредитним договором та договором застави.

У відповідності до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов»язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги є договірною передачею зобов»язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках, встановлених законом.

Враховуючи наведене, ТзОВ «Кредитні ініціативи», уклавши 17.12.2012 року з ПАТ «Акціонерний комерційний промислово- інвестиційний банк» договір відступлення прав вимоги, отримало право грошової вимоги до боржника ОСОБА_2 за кредитним договором №390 від 04.04.2007 року

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У зв»язку з тим, що позичальник ОСОБА_2 належним чином не виконував свої зобов'язання за кредитним договором, несвоєчасно та не в повному обсязі погашав кредит та відсотки за користування кредитом, у нього станом на 01.11.2013 року утворилася заборгованість за кредитним договором в сумі 160807.73 грн., з яких: 87470.84 грн., що еквівалентно на момент нарахування заборгованості 10943.43 дол. США - заборгованість по тілу кредиту; 62965.97 грн., що еквівалентно 7843.86 дол. США - заборгованість по нарахованих процентах за користування кредитними коштами; 10640.92 грн., що еквівалентно 1331.28 дол. США, пеня за несвоєчасне виконання зобов»язань за кредитним договором.

Зазначена сума заборгованості відповідачем не заперечувалася, ним не оспорювалася, на спростування розрахунку заборгованості, наданого ТзОВ «Кредитні ініціативи», відповідач свого розрахунку заборгованості ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не надав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що позивачем не надано належних доказів щодо одержання ним на підставі договору про відступлення права вимоги від 17.12.2012 року, права вимоги за кредитним договором від 04.04.2007 року №390, та обґрунтування суми цієї вимоги, оскільки позивачем до матеріалів справи надано лише витяг з Додатку №1 до договору від 17.12.2012 р., який не містить зазначення суми зобов»язання за кредитним договором.

Зіславшись на вищенаведене, суд у порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України, згідно з якою суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, а також ч. 2 ст. 64, 130 ЦПК України не витребував у позивача оригінал реєстру позичальників для огляду його судом, не перевірив його належне оформлення, не роз'яснив позивачеві його право на подання завіреної у відповідності до чинного законодавства копії реєстру позичальників.

На вимогу суду апеляційної інстанції позивачем було надано для огляду у судовому засіданні належно оформлений оригінал реєстру позичальників, у якому зареєстровано кредитний договір №390 від 04.04.2007 року, за яким позичальником є ОСОБА_2

Крім того, суд формально послався на неможливість перевірки розрахунку заборгованості та відомостей про розмір цієї заборгованості на момент передачі позивачеві прав вимоги за кредитним договором, у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України не дав належної правової оцінки кредитному договору, договору про внесення змін до нього та графіку погашення кредиту, з яких вбачається сума наданого кредиту та розрахунок періодичних платежів, відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження відповідачем виконання ним зобов2язань за кредитним договором, договір у встановленому порядку недійсним не визнаний, тобто, в силу ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину.

Із наведеного вбачається, що суд на порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів та фактично ухилилися від вирішення спору по суті. Порушене право кредитора фактично залишилось незахищеним, при тому, що виконання своїх зобов'язань за кредитним договором, повернення кредитних коштів, відсотків за користування кредитними коштами, не підтверджене відповідачем належними та допустимими доказами.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції посилався на те, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушеного права шляхом стягнення з боржника грошових коштів мотивуючи тим, що нормами ЦК та Закону України «Про заставу» безпосередньо визначено спосіб та механізм погашення заборгованості, повернення якої було забезпечено заставою, і у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов»язання, забезпеченого заставою, має право одержати задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет застави за рішенням суду.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на положення статей 3 та 4 ЦПК України та роз»яснень п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до якого право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві ( ч.1 ст. 20 ЦК України, статі 3 та 4 ЦПК України). А відтак пред»явлення позову про звернення стягнення на предмет застави є правом, а не обов»язком позивача.

За таких обставин, суд першої інстанції, встановивши, що відповідач ОСОБА_2 порушив виконання грошового зобов»язання, прийшов до невірного висновку про відмову у стягненні 160807.73 грн. заборгованості за кредитним договором.

З врахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, передбаченого ст.11 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 160 807.73 грн. заборгованості саме в гривнях, оскільки позивачем було пред»явлено позов про стягнення заборгованості саме у гривнях.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

У зв»язку з неповним з»ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідністю висновків суду обставинам справи; неправильним застосування судом норм матеріального права, оскаржуване рішення суду відповідно до ст. 309 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ТзОВ «Кредитні ініціативи».

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи"- задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 12 серпня 2014 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ТзОВ «Кредитні ініціативи» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ТзОВ «Кредитні ініціативи» 160807. 73 грн. заборгованості за кредитним договором, укладеним між Акціонерно - комерційним промислово - інвестиційним банком та ОСОБА_2 №390 від 04 квітня 2007 року, з яких: 87470.84 грн. - заборгованості за кредитом; 62695.97 грн. - заборгованості по відсотках; 10640.92 грн. - пені.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ТзОВ «Кредитні ініціативи» 1608 грн. 08 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Богонюк М.Я.

Гриновець Б.М.