Коростенський міськрайонний суд Житомирської області
Справа № 279/385/15-ц
Провадження № 2/279/478/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2015 року Коростенський міськрайонний суд

Житомирської області

в складі: головуючого судді Лешко С.М.

з секретарем Подвисоцькою Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання розписки недійсною

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась до суду з даним позовом, який мотивувала тим, що 09.01 1990 року вона надала в борг ОСОБА_3 (після одруження ОСОБА_2) грошові кошти в розмірі 65000 доларів США. На її неодноразові прохання повернути борг, відповідачка кошти до даного часу не повернула, що стало підставою для звернення з позовом до суду.

Просила стягнути з відповідачки борг в сумі 1023717,50 грн. та понесені судові витрати.

ОСОБА_2 звернулась з зустрічним позовом до ОСОБА_1 і просила визнати розписку недійсною з тих підстав, що в дійсності ніяких коштів у ОСОБА_4 вона не позичала і від неї не отримувала.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 позов підтримали з підстав викладених у позовній заяві, просили його задовольнити. Зустрічний позов не визнали і просили у його задоволенні відмовити. ОСОБА_1 пояснила, що в дійсності вона грошові кошти ОСОБА_2 не передавала, з нею малознайома. В дійсності грошові кошти, які були спільною власністю подружжя, ОСОБА_2 (ОСОБА_3) у борг надавав її чоловік ОСОБА_5, однак ні час передачі грошових коштів, ні їх кількість, ні інші обставини грошового зобовязання їй не відомі.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_6 позов, заявлений до її довірительки, не визнала. Вона пояснила, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не існувало ніяких домовленостей, грошові кошти ОСОБА_2 у ОСОБА_4 не позичала і ніяких боргів перед нею не має. В дійсності бувший чоловік ОСОБА_2 ОСОБА_3 мав грошові зобовязання внаслідок господарської діяльності компанії «Гурт», засновниками якої були подружжя ОСОБА_3, перед ОСОБА_5 За їх проханням ОСОБА_2 написала розписку про отримання в борг від ОСОБА_4 65000 у.о., хоча в дійсності з нею вони не знайомі і ніяких коштів у неї вона не брала.

Свідок ОСОБА_5 в суді пояснив, що дійсно його дружина ОСОБА_1 грошових коштів ОСОБА_2 у борг не надавала. В 1993-1994 роках він познайомився з ОСОБА_3, яка займалась бізнесом і справи у неї йшли дуже успішно. Для збільшення обсягів діяльності вона попросила у нього в борг 50000доларів США. Ці кошти він передавав їй частинами, частіше у неї вдома. З часом вона почала втрачати успіхи в бізнесі і він попросив повернути борг, а ОСОБА_3 попросила надати їй у борг ще 15000доларів США і запевнила, що поверне разом всі отримані у борг кошти. 01.01.1999 року ОСОБА_3 за його проханням написала розписку про отримання в борг коштів від ОСОБА_1 у звязку з тим, що він мав намір виїжджати за межі України, а кошти вона мала би повернути його дружині.

Вислухавши пояснення, вивчивши матеріали справи у їх сукупності і давши їм оцінку, суд приходить до висновку про безпідставність первісного позову і про необхідність задоволенні зустрічного позову, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.374 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За приписами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що договір позики між сторонами був укладений у письмовій формі у виді розписки (а.с.6). Із вказаної розписки слідує, що ОСОБА_3 взяла в борг у ОСОБА_1 гроші рівні 65000 умовних одиниць.

Разом з тим, з пояснень позивачки та свідка, з письмових пояснень відповідачки слідує, що в дійсності 01.01.1999 року ОСОБА_3 грошових коштів в борг від ОСОБА_1 не отримувала. В цей день вони не бачились і ніяких умов позики грошей не узгоджували.

Вказані обставини свідчать про те, що вищезазначена угода носить мнимий характер, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки, а тому, у відповідності до ст. 58 ЦК України (в редакції 1963 року) є недійсною.

Судові витрати, понесені позивачем, підлягають стягненню з відповідача у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 88, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 58, 374, 376 ЦК України (в редакції 1963 року), суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити за безпідставністю.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання розписки недійсною задовольнити. Визнати розписку про отримання ОСОБА_3 в борг від ОСОБА_1 грошових коштів рівних 65000 умовних одиниць від 01.01.1999 року недійсною.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 243,60 грн. понесених судових витрат.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Житомирської області через Коростенський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, або в той же строк з дня отримання копії рішення.

Суддя Коростенського

міськрайонного суду ОСОБА_7