Справа № 369/6062/14ц Головуючий у І інстанції Ковальчук Л.М.
Провадження № 22-ц/780/3603/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 38 07.07.2015
УХВАЛА

Іменем України

07 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Токар Т.Ю.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області, Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Боярська міська рада Києво-Святошинського району Київської області, Управління Держземагенства у Києво-Святошинському районі Київської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом, зняття арешту з нерухомого майна та зобовязання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом та просила визнати за нею право власності на 29/50 частин жилого будинку № 33 по вул. Миру в м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області площею 44,9 кв.м., що складається із житлової кімнати площею 12,2 кв.м., житлової кімнати площею 12,6 кв.м., кухні площею 6,5 кв.м., веранди площею 12,8 кв.м., шафи площею 0,3 кв.м., шафи площею 0,2 кв.м., горища, погребу під цією частиною будівлі та господарські будівлі і споруди: художню майстерню, сарай, вбиральню, 1/2 частину огорожі, хвіртку і колодязь; зобовязати Реєстраційну службу Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області зареєструвати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності ОСОБА_2 на вищезазначене майно; зняти арешт з житлового будинку № 33 по вул. Миру в м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області, накладений згідно ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 1999 року у справі № 2-357/1999 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним; зобовязати Реєстраційну службу Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області припинити обтяження речового права на вищезазначений житловий будинок в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вищезазначене майно належало ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 травня 1976 року. У 1998 році ОСОБА_4 подарувала 21/50 частин жилого будинку ОСОБА_5 У відповідності до п. 3 договору дарування в користування ОСОБА_5 перейшли дві житлові кімнати, кухня, комора, коридор, ванна, туалет, три господарських будівлі, погріб та 1/2 частину огорожі. Загальна площа 21/50 частин жилого будинку складає 44,2 кв.м. У власності ОСОБА_4 залишилися інші 29/50 частин жилого будинку площею 44,9 кв.м., що складаються із двох житлових кімнат, кухні, веранди, трьох шаф, горища, погребу під цією частиною будівлі та господарські будівлі і споруди: художня майстерня, сарай, вбиральня, ? частини огорожі, хвіртка та колодязь. 02 червня 2010 року ОСОБА_4 померла. Після її смерті ОСОБА_2 звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Державний нотаріус підготувала запит до КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області», в якому просила видати їй витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно для оформлення спадщини. Однак, БТІ відмовило їй у видачі витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, а також у проведенні поточної технічної інвентаризації та виготовленню технічного паспорту для оформлення спадщини на частину домоволодіння в м. Боярка, Києво-Святошинського району, Київської області по вул. Миру, 33. Відмова була вмотивована ненаданням співвласником домоволодіння ОСОБА_3 допуску до його частини домоволодіння для її обстеження техніком КП БТІ.

27 лютого 2014 року ОСОБА_2 звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. В результаті звернення позивач отримала відповідь, з якої вбачається, що за даними інформаційної довідки з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, наданої Реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області від 02 листопада 2013 року на житловий будинок накладено арешт ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 1999 року у справі № 2-357/1999 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним. Оскільки ОСОБА_2 не є стороною у вказаному судовому спорі, вона не має правових підстав для звернення до суду із вказаною вимогою, у звязку з чим позбавлена встановленого законодавством права на оформлення права власності на успадковане майно.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 квітня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 29/50 частин жилого будинку № 33 по вул. Миру в м. Боярка, Києво-Святошинського району Київської області в порядку спадкування за заповітом після смерті 02 червня 2010 року ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі позивач просить змінити рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позову через неповне зясування обставин, що мають значення для справи порушення норм матеріального та процесуального права та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивача протиправно позбавлено права власності на спадщину. Співвласники домоволодіння з моменту придбання ОСОБА_3 належної йому частини будинку користуються кожний своєю частиною приміщень. Зняття арешту є передумовою оформлення права власності позивача на частину будинку. ОСОБА_2 не може оформити спадщину з незалежних від неї причин.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є спадкоємицею після померлої 22 лютого 1966 року ОСОБА_6, і до складу спадкового майна входить будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в м. Боярка, Києво-Святошинського району, Київської області по вул. Миру, 33, про що ОСОБА_4 13 травня 1976 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с.178).

Згідно договору дарування від 25 вересня 1998 року ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_5 прийняла у дар 21/50 частин будинку № 33 по вул. Миру в м. Боярка, Києво-Святошинського району, Київської області. Будинок розташований на земельній ділянці площею 700 кв.м., має розмір житлової площі в цілому 49,8 кв.м. Біля будинку є художня майстерня літ. «Б», художня майстерня літ. «В», вбиральня літ. «Д», огорожа І. Ця 21/50 частина будинку належить дарителю ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину. В користування обдарованої ОСОБА_5 переходить: житлова кімната площею 8,2 кв.м., житлова кімната площею 16,8 кв.м., кухня площею 6,1 кв.м., комора площею 0,7 кв.м., коридор площею 8,0 кв.м., ванна площею 3,8 кв.м., туалет площею 0,6 кв.м., що зазначено в по поверховому плані під номерами І-2, І-3, І-7, І-8, І-9, І-10, І-11, з господарських будівель: погріб під пом. 1-9, та 1/2 частину огорожі (а.с.105).

За Договором купівлі-продажу 21/50 частини жилого будинку від 10 травня 2000 року ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_3 купив 21/50 частину жилого будинку № 33, що знаходиться в м. Боярка Київської області по вул. Миру. Будинок має розмір жилої площі 49,8 кв.м. Біля будинку є художні майстерні літ. Б, літ. В, сарай літ. Г, вбиральня літ. Д, огорожа. Ці 21/50 частин жилого будинку належать ОСОБА_7 на підставі договору дарування, посвідченого Першою київською обласною державною нотаріальною конторою 05 лютого 1999 року.

На імя ОСОБА_4 на 29/50 частин жилого будинку № 33 по вул. Миру в м. Боярка, і на імя ОСОБА_3 в розмірі 21/50 частин вказаного жилого будинку Києво-Святошинським бюро технічної інвентаризації станом на 11 квітня 2008 року був складений технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду.

04 грудня 2009 року ОСОБА_4 склала заповіт, згідно якого на випадок своєї смерті вона зробила розпорядження, за яким все її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день її смерті і на що вона за законом матиме право, вона заповіла ОСОБА_2 (а.с.176).

02 червня 2010 року ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.177).

22 червня 2010 року позивач ОСОБА_2 звернулась із заявою до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 в порядку спадкування за заповітом, що підтверджуються копією спадкової справи № 323 за 2010 рік Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори до майна померлої 02 червня 2010 року ОСОБА_4.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 392 ЦК України та виходив з того, що будинок є спільною частковою власністю і реальний його розподіл відповідно до ідеальних часток не проводився. Накладення арешту на будинок вживалося в рамках іншої цивільної справи. ОСОБА_2 не зверталася до Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції з заявою про державну реєстрацію права власності в державному реєстрі речових прав та їх обтяжень.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

З матеріалів справи вбачається, що померла ОСОБА_8 заповіла на випадок своєї смерті все своє майно ОСОБА_2. ОСОБА_8 належали 29/50 частин житлового будинку, а власником інших 21/50 частини є ОСОБА_3

Враховуючи те, що ОСОБА_2 не може оформити право власності на отримане в спадщину майно, яке перебуває під арештом колегія суддів приходить до висновку, що порушене право позивача має бути поновлене шляхом визнання права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Заявляючи позовну вимогу про визнання за ОСОБА_2 права власності на житлову кімнату площею 12,2 кв.м., житлову кімнату площею 12,6 кв.м., кухню площею 6,5 кв.м., веранду площею 12,8 кв.м., шафу площею 0,3 кв.м., шафу площею 0,2 кв.м., горище, погріб під цією частиною будівлі та господарські будівлі і споруди: художню майстерню, сарай, вбиральню, 1/2 частину огорожі, хвіртку і колодязь, позивач не звернула увагу на те, що розподілу будинку в натурі відповідно до ідеальних часток співвласників не здійснювалося, а тому визнання права власності на майно за ОСОБА_2 в зазначений нею спосіб є неможливим.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що між співвласниками будинку встановлено фактичний порядок користування, однак зазначена обставина не дає підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання права власності за позивачем на конкретні приміщення.

Вимоги ОСОБА_2 про зняття арешту з житлового будинку, колегія суддів вважає безпідставними та вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно вимог ч. 3 ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набранням судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи те, що арешт на житловий будинок № 33 по вулиці Миру у місті Боярка накладено в рамках цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимоги про зняття арешту з вищевказаного будинку.

Разом з тим, ОСОБА_2 не позбавлена права звернутися до суду, як співвласник будинку з заявою про зняття арешту в справі, в якій він був накладений.

Відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є публічною та проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Заявляючи позовні вимоги до Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції, позивач не надала належних та допустимих доказів, які підтверджують порушення її прав зазначеним відповідачем.

Таким чином висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах, доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують, а відтак вимоги апеляційної скарги задоволені бути не можуть.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Кашперська Т.Ц.

ОСОБА_9