Справа №490/1674/15-ц 21.07.2015 21.07.2015 21.07.2015
Провадження №22ц/784/1746/15 Головуюча в першій інстанції Подзігун Г.В.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції Довжук Т.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої - Довжук Т.С.,

суддів: Шолох З.Л., Коломієць В.В.,

при секретарі судового засідання Романенко Ю.О.,

за участю позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2015 року по справі за позовом

ОСОБА_3

до

ОСОБА_4

про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

18 лютого 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 5 200 доларів США та відсотків за користування грошовими коштами в сумі 1 100 доларів США, а всього 6 300 доларів США, що еквівалентно 166 059 грн. 81 коп.

Позивач зазначав, що 12 березня 2014 року відповідач отримав від нього в борг 5 200 доларів США, на підставі чого ОСОБА_4 було складено розписку про отримання ним вказаної грошової суми. Кінцевий строк повернення грошових коштів зазначений 12 квітня 2014 року. Крім того, відповідач зобов'язався сплатити відсотки за користування коштами 100 доларів США на місяць. Між тим, відповідач не виконав взятих на себе боргових зобов'язань. В подальшому, він неодноразово звертався до ОСОБА_4 з вимогою про повернення боргу, проте останній ігнорує його вимоги. На даний час борг відповідачем не повернутий.

Посилаючись на викладене, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2015 року позов задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 5 393 доларів США 60 центів, що еквівалентно 113 405 грн. та 1134 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з нього 3 928 доларів США 71 центів, що еквівалентно 82 604 грн. 29 коп. На думку апелянта, рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, без повного з'ясування всіх обставин справи. Крім того судом не враховано повернення ним позивачу боргу частинами.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін по справі, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того роду та такої ж якості.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 12 березня 2014 року взяв в борг у позивача 5 200 доларів США із зобов'язанням повернути вказану суму боргу до 12 квітня 2014 року з відсотками за користування вказаною сумою у 100 доларів США на місяць (а.с. 36).

Проте, до цього часу відповідач не повернув ОСОБА_3 позику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Тому, суд першої інстанції вірно встановив правову природу договору та прийшов до правильного висновку, що відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконав та стягнув з нього суму боргу на користь позивача (5 200 доларів США).

Проте, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів, які передбачені договором позики, суд першої інстанції стягнув з відповідача 3% річних від простроченої суми на підставі ст. 625 ЦК України та не звернув увагу на те, що з такими вимогами позивач до суду не звертався.

Відповідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Тобто, рішення суду в частині стягнення 3% річних підлягає скасуванню, а в частині стягнення загального розміру заборгованості підлягає зміні.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що вказана розписка складена ним замість розписок про отримання від позивача у позику грошових коштів у 2010 році та у 2013 році не підтверджені належними і допустимими доказами.

Так, відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом (ст. 61 ЦПК України).

Між тим, відповідачем не надані суду будь-які докази в підтвердження своїх заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Не заслуговують на увагу і посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач сплачував позивачу протягом 8 місяців по 100 доларів США, так як ці посилання також не підтверджені будь якими доказами.

Вказане рішення суду позивачем не оскаржувалося та переглядалось апеляційною інстанцією в межах доводів апеляційної скарги відповідача.

Враховуючи викладене, колегія судів вважає, що рішення суду в частині стягнення 3% річних підлягає скасуванню, в частині стягнення загального розміру заборгованості підлягає зміні, а в частині відмови в задоволенні позову про стягнення процентів за договором позики та стягнення судового збору підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2015 року в частині стягнення 3% річних скасувати, в частині стягнення загального розміру заборгованості змінити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 5 200 доларів США, що еквівалентно 109 334 грн. (сто дев'ять тисяч триста тридцять чотири грн.) 19 коп.

В іншій частині зазначене рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча

Судді