Справа № 161/4461/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л.В.
Провадження № 22-ц/773/1012/15 Категорія: 46 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Грушицького А.І., Русинчука М.М.,

при секретарі Лимарі Р.С.,

з участю:

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб МВ УМВС України у Волинській області про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

В квітні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернулася з даним позовом до суду до ОСОБА_2, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб МВ УМВС України у Волинській області, мотивуючи вимоги тим, що вона є основним квартиронаймачем двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Квартира не приватизована та відноситься до державного житлового фонду, у вказаній квартирі було зареєстроване місце проживання позивачки та її неповнолітніх дітей, а також відповідача зі своєю дочкою, який є її рідним братом.

Посилаючись на те, що на час звернення до суду відповідач ОСОБА_2 не проживає у вказаній квартирі без поважних причин більше 6 місяців, його реєстрація перешкоджає належним чином користуватися спірним житлом та утворює труднощі при сплаті комунальних послуг, просила його визнати таким, що втратив право користування цією квартирою з підстав, передбачених ст. 71 ЖК УРСР.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 травня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати на постановити нове, яким позов задовольнити повністю, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні .

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі з поважних причин, так як позивачка чинить йому перешкоди в користуванні квартирою, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З таким висновком колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що позбавлення права користування жилим приміщенням може мати місце в тому разі, коли особа мала право на користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону чи за рішенням суду.

Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються на рівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 Постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

З'ясувавши ті обставини, що ОСОБА_2 мав право на користування спірною квартирою, суд визнав установленим, що останній не проживав з поважних причин більше 6 місяців, що підтверджено належними доказами.

Крім того, як ствердила позивач у судовому засіданні, відповідач періодично зявляється у спірному помешканні та ночує в одній з кімнат даної квартири.

При вирішенні даної справи, суд дав належну правову оцінку письмовим доказам того, що відповідач не втратив зв'язку зі спірним жилим приміщенням, основним квартиронаймачем якого є позивачка, та на яку відкрито особовий рахунок, а також, що відповідачу продовжуються чинити перешкоди у проживанні в спірному житлі з боку позивачки.

Судом встановлено, що позивач змінила замок у квартирі, за невиконання рішення суду про усунення перешкод в користуванні житлом двічі була оштрафована державним виконавцем, неодноразово звертався в міліцію з питання недопущення його сестрою у спірну квартиру, що підтверджено письмовими доказами, дослідженими судом в сукупності з іншими доказами (а.с.42-49).

Враховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом встановлено вірно, ухвалене у справі судове рішення відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, колегія суддів дійшла висновку, що судом ухвалено законне та обґрунтоване рішення, тобто підстави, на які посилається апелянт, не підтвердились, тому вважати скаргу обґрунтованою не можна.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, оскільки є власним тлумаченням позивачем норм чинного законодавства і обставин справи, які були предметом дослідження судом, і суд першої інстанції їм дав правильну юридичну оцінку.

Таким чином, виходячи із визначених у ст.303 ЦПК України меж розгляду справи апеляційним судом, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, зазначені в ньому висновки відповідають дійсним обставинам справи, а отже підстав для його зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 травня 2015 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді