АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня2014 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого Корчевного Г.В.,

Суддів Лапчевської О.Ф., Слободянюк С.В.,

при секретарі Івченко О.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду м.Києва від 07 лютого 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Київської міської громади в особі Київської міської Ради, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_1 про припинення договору довічного утримання, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2011 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до Київської міської громади в особі Київської міської Ради треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_1. Просила суд винести рішення, яким припинити договір довічного утримання, укладений 04.08.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Зазначала, що 04.08.2008 року між позивачкою та ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання, згідно якого до ОСОБА_3 переходило право власності на квартиру АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_2. Оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, позивачка просила задовольнити позов, визнавши за нею право власності на указану квартиру.

Рішенням Соломянського районного суду м. Києва від 26 грудня 2011 року позов задоволено /а.с.49-50/. Припинено договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений 04.08.2008 р. державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори, реєстровий номер №1-1626, зареєстрований Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна 12.08.2008 р. за реєстровим №195/33979. Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Унікальний номер справи: 2-5849/11
№ апеляційного провадження: 88-ц/796/40/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Оксюта Т.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
В апеляційній скарзі ОСОБА_6, яка діяла за дорученням ОСОБА_7, керуючись ст. 292 ЦПК України, просила скасувати рішення Соломянського районного суду м. Києва від 26 грудня 2011 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові ОСОБА_2. ОСОБА_7 зазначала, що до участі у справі в суді першої інстанції її, як спадкоємицю ОСОБА_3 залучено не було, що позбавило її можливості реалізувати свої права на спірну квартиру, як спадкоємця власника квартири АДРЕСА_1.

Рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва від 07 лютого 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_6, яка діє за дорученням ОСОБА_7 - задоволено. Скасовано рішення Соломянського районного суду м. Києва від 26 грудня 2011 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Київської міської громади в особі Київської міської Ради про припинення договору довічного утримання, посвідченого 04.08.2008 року державним нотаріусом Девятої Київської державної нотаріальної контори, реєстровий №1-1626.

06 квітня 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду м. Києва від 07 лютого 2013 року, мотивуючи її тим, що 02 квітня 2015 року йому стала відома обставина, яка має істотне значення для справи, а саме обставина наявності рішення Соломянського районного суду м. Києва від 08 листопада 2012 року, яким встановлено факт розірвання шлюбу між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 фіктивним, але не була і не могла бути відома заявнику на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції.

Зазначає, що саме завдяки судовому рішенню від 08.11.2012 р., яке так приховували ОСОБА_7 та її представники, вони не надаючи цього судового рішення у всіх судових інстанціях стверджували, що вона завжди була у шлюбі з ОСОБА_3 і ніколи шлюб не розривався, хоча при життя ОСОБА_3 завжди казав, що він одинокий та не перебуває у шлюбі.

На думку заявника, ввівши суди в оману, ОСОБА_7 за допомогою своїх адвокатів спромоглися незаконно переглянути судове рішення про розірвання договору довічного утримання з підстав того, що вони з ОСОБА_3 буцімто перебували у шлюбі, хоча на момент ухвалення судового рішення, за життя ОСОБА_2, шлюбу та будь-яких відносин між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 не було, а тому такі рішення були переглянуті незаконно, що позбавило скаржника отримати спадщину за заповітом.

Просить суд апеляційної інстанції:

Скасувати Рішення Апеляційного суду м. Києва від 07.02.2013р. у справі № 22-Ц/796/1002/13, а Рішення Соломянського районного суду м. Києва від 26.12.2012р. № 2-5849/11 залишити в силі, та стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 всі понесені ним судові витрати.

Колегія суддів, заслухавши представників ОСОБА_1 ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які підтримали заяву та просили її задовольнити, та представника ОСОБА_7 - ОСОБА_6, яка заперечувала проти задоволення заяви, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи заяви, вважає заяву такою, що не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 361 ЦПК України, визначено, що підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у звязку з ново виявленими обставинами є : 1) істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлені вироком суду, що набрав законної сили, завідомо неправдиві показання свідка, завідомо неправильний висновок експерта, завідомо неправильний переклад, фальшивість документів або речових доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного або необґрунтованого рішення; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що підлягають перегляду; 4) встановлена Конституційним Судом України неконституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 214 ЦПК України визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до п. 2 Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Згідно п. 6 цього Пленуму Верховного Суду України, якщо докази у справі зібрані в порядку, передбаченому ст.ст. 132, 133, 140 і ч. 4 ст. 191 ЦПК України, суд може обґрунтувати ними рішення лише за умови, якщо вони були ним оголошені в судовому засіданні, предявлені для ознайомлення особам, які беруть участь у справі, та дослідженні в сукупності з іншими доказами. При ухваленні рішення суд, відповідно до ст. 212 ЦПК України, оцінює докази з урахуванням вимог ст.ст. 58 та 59 ЦПК України про їх належність і допустимість.

У відповідності до п. 11 вказаного ПленумуВерховного СудуУкраїни, у мотивувальній частині рішенняслід наводити даніпро встановлені судомобставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіхдоказів, розрахунки, з якихсуд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду заяви в суді апеляційної інстанції не знайшли підтвердження матеріалами справи доводи заяви, що саме завдяки судовому рішенню від 08.11.2012 р., яке так приховували ОСОБА_7 та її представники, вони не надаючи цього судового рішення у всіх судових інстанціях стверджували, що вона завжди була у шлюбі з ОСОБА_3 і ніколи шлюб не розривався, хоча при життя ОСОБА_3 завжди казав, що він одинокий та не перебуває у шлюбі.

Ухвалюючи рішення апеляційного суду м. Києва від 07 лютого 2013 року, з заявою про перегляд якого за ново виявленими обставинами звертається ОСОБА_1, колегія суддів виходила з того, що судом було встановлено, що ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, згідно свідоцтва про укладення шлюбу від 21 вересня 1983 року, актовий запис № 1123 зроблено відділом ЗАГС Залізничного РИК м. Києва (а.с.87).

Відповідно до свідоцтва про смерть від 17.04.2011 року, актовий запис №6822, вчиненого Відділом реєстрації смерті у м. Києві, встановлено, що ОСОБА_3 помер (а.с.92).

Відповідно до матеріалів спадкової справи №150/12 року єдиною спадкоємицею після смерті ОСОБА_3 є його дружина ОСОБА_7, яка прийняла спадщину після смерті свого чоловіка у вигляді легкового автомобіля марки MITSUBISHI SPACE STAR 2004 року випуску, шасі (кузов) НОМЕР_2, реєстраційний НОМЕР_1, що належав померлому на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3, вид. УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 03.04.2008 року, та грошових вкладів з відповідними відсотками і грошовими компенсаціями, які знаходяться у відділенні Ощадного банку №5445.

Свідоцтва про право на спадщину за законом видані 20 березня 2012 року державним нотаріусом Девятої Київської державної нотаріальної контори, реєстровий №5-812 та №5- 814 (а.с.88-89).

Вказаним судовим рішенням також встановлено, що станом на 03.09.2012 року згідно з даними Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована на ім'я ОСОБА_3 на підставі договору довічного утримання посвідченого Девятою Київською державною нотаріальною конторою 04.08.2008 року реєстраційний №1-1626 (а.с.90).

При розгляді справи було встановлено, що ОСОБА_3 за життя добросовісно виконував взяті на себе за договором довічного утримання обовязки. До суду чи інших компетентних органів щодо захисту своїх порушених чи оспорюваних прав, що випливають з договору довічного утримання, позивачка не зверталася.

Крім того встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_7 багаторазово спілкувалися та були близькими знайомими.

Також в судовому розгляді знайшли підтвердження обставини, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 25.06.2011 року, актовий запис №11121, вчинено Відділом реєстрації смерті у м. Києві (а.с. 152).

Як вбачається з матеріалів справи, за свого життя ОСОБА_2 02 квітня 2012 року склала заповіт на належну їй квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1, який посвідчений 04.08.2008 року державним нотаріусом Девятої Київської державної нотаріальної контори, реєстровий №1-1051 (а.с.157).

Між тим, свідоцтво про права власності на спірну квартиру ОСОБА_1 не видавалось.

Згідно ч.4 ст. 334 ЦК України передбачено, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

А, відповідно до ст. 744 ЦК України слідує, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно ч.1 ст.757 ЦК України передбачено, що обовязки набувача за договором довічного утримання (догляду) переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право і власності на майно, що було передано відчужувачем.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його І смерті.

В силу ст. 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч. З ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до п. п. 3.14, 3.21 Наказу Міністерства юстиції України від 22.12.2012 року №296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» слідує, що прийняття і відмова від прийняття спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв іусю спадщину. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого і статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Ухвалюючи рішення, що переглядається за ново виявленими обставинами, суд апеляційної інстанції вважав, що ОСОБА_7 прийняла всю спадщину після смерті ОСОБА_3, у тому числі і квартиру АДРЕСА_1.

У відповідності до ч.4 ст. 334 ЦК України передбачено, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації, а тому у ОСОБА_3 виникло право власності на квартиру АДРЕСА_1 з моменту її реєстрації у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна з 12.08.2008 р., реєстровий №195/33979 та продовжує існувати по теперішній час.

Встановлено, що ОСОБА_7 до участі у справі судом першої інстанції не залучалась, доводи викладені нею в апеляційній скарзі не досліджувались і будь- які питання щодо її прав та обовязків щодо неї судом не вирішувались.

Згідно «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» та ч. З ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, а тому ОСОБА_7 строки для прийняття спадщини не пропустила і прийняла спадщину після смерті свого чоловіка, ОСОБА_3, у звязку з чим позов про припинення договору довічного утримання повинен бути предявлений не до Київської міської громади в особі Київської міської Ради, а до ОСОБА_11, як спадкоємця ОСОБА_3, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Колегія суддів приходить до висновку, що судом апеляційної інстанції на підставі належних і допустимих доказів були встановлені і інші істотні обставини, які мали вирішальне значення для прийняття Апеляційним судом м. Києва законного і обґрунтованого рішення.

Колегія суддів, розглядаючи заяву ОСОБА_1 про перегляд за ново виявленими обставинами рішення колегії суддів з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 07 лютого 2013 року, вважає, що хоч рішення Соломянського районного суду м. Києва від 08 листопада 2012 року, яким встановлено факт розірвання шлюбу між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 фіктивним, не була і не могла бути відома відповідачу на час розгляду справи в суді, немає підстав вважати вказане рішення такою ново виявленою обставиною, що дозволяє скасувати рішення, що переглядається, з огляду на наступне.

В основу рішення Апеляційного суду м. Києва від 07 лютого 2013 року покладено факт того, що ОСОБА_7 прийняла всю спадщину після смерті ОСОБА_3, у тому числі і квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 червня 2015 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Соломянського районного суду м. Києва від 08 листопада 2012 року закрито, у звязку з відмовою від апеляційної скарги.

Таким чином, зі змісту копії ухвали апеляційного суду м. Києва від 11 червня 2015 року вбачається, що рішення Соломянського районного суду м. Києва від 08 листопада 2012 року після його перегляду в апеляційному порядку є чинним, тому відсутні підстави вважати обґрунтованими доводи заявника ОСОБА_1, що на момент ухвалення судового рішення, за життя ОСОБА_2, шлюбу та будь-яких відносин між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 не було, а тому такі рішення були переглянуті незаконно, що позбавило скаржника отримати спадщину за заповітом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Надані під час судового розгляду докази ОСОБА_1 та його представників не є належними та допустимими згідно вказаної норми закону.

В той же час, відповідно до ч. 2 ст. 361 ЦПК України, визначено, що підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у звязку з ново виявленими обставинами є : встановлені вироком суду, що набрав законної сили, завідомо неправдиві показання свідка, завідомо неправильний висновок експерта, завідомо неправильний переклад, фальшивість документів або речових доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного або необґрунтованого рішення; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що підлягають перегляду.

З огляду на те, що рішення Соломянського районного суду м. Києва від 08 листопада 2012 року після його перегляду в апеляційному порядку є чинним, відповідно колегія суддів не вбачає законних та обґрунтованих підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду м.Києва від 07 лютого 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Київської міської громади в особі Київської міської Ради, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_1 про припинення договору довічного утримання.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права, в звязку з чим підлягає залишенню в силі як таке, що відповідає вимогам закону.

З огляду на фактичні обставини справи, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення Апеляційного суду м. Києва від 07 лютого 2013 року у звязку з наявністю рішення Соломянського районного суду м. Києва від 08 листопада 2012 року, яким встановлено факт розірвання шлюбу між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 фіктивним.

Інші доводи заяви недоведені та містяться лише на формальних міркуваннях.

Керуючись ст. ст. 361-365 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду м.Києва від 07 лютого 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Київської міської громади в особі Київської міської Ради, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_1 про припинення договору довічного утримання залишити без задоволення.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: