Номер провадження 2/754/1312/15
Справа №754/212/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

06 серпня 2015 року Деснянський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Галась І.А.

при секретарі - Фацул М., Маковецькій О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про встановлення факту, зобов'язання вчинити дії, поновлення на роботі, стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, в якому просив: встановити факт перебування ОСОБА_1 (працівник) в трудових відносинах із фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (роботодавець) в період з 27.03.2014 р. по 10.10.2014 року; зобов'язати відповідача внести до трудової книжки ОСОБА_1 запис про прийняття його на роботу з 27.03.2014 р. на посаді начальника відділу продажу і запис про звільнення з 10.10.2014 р.; стягнути на користь позивача 24 040 гривень 50 копійок заборгованості по виплаті заробітної плати за липень, серпень і вересень 2014 року; визнати незаконним та скасувати рішення відповідача від 10.10.2014 р. про звільнення ОСОБА_1 з роботи; поновити ОСОБА_1 на роботі в фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на посаді начальника відділу продажу; стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (з урахуванням уточнень) 41888 гривень 75 копійок в якості середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13 жовтня 2014 року по 25 березня 2015 року у зв'язку із звільненням останнього без законної підстави; стягнути на користь ОСОБА_1 2000 гривень в якості відшкодування шкоди за ушкодження останнім здоров'я під час виконання трудових обов'язків; стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 5000 гривень в якості відшкодування моральної шкоди. Також позивач просив рішення суду в частині стягнення з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8 377 грн. 75 коп. (заробітна плата за липень місяць), а також поновлення останнього на посаді допустити до негайного виконання.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що з 27 березня 2014 року по 10 жовтня 2015 року він працював у Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на посаді Начальника відділу продажу. Відповідач здійснює свою діяльність від імені компанії «Люмьер», основна сфера його діяльності - оптова торгівля матеріалами для натяжних стель. 31 березня 2014 року для оформлення трудової книжки і підписання трудового договору він надав відповідачу трудову книжку. Починаючи з 27 березня 2014 року відповідач фактично допустив його до виконання трудових обов'язків, зазначивши робоче місце за адресою: м. Київ, проспект Відрадний, 95, к.1, оф.202 та режими роботи з понеділка по п'ятницю з 09-00 годин до 18-00 годин. Також відповідачем для виконання обов'язків був наданий службовий телефон НОМЕР_2 та виготовлені візитні картки на ім'я позивача. В подальшому відповідач повідомив його про те, що трудовий договір укладено з ним в усні формі. 11 вересня 2015 року у робочий день, виконуючи свої обов'язки - здійснення доставки товару позивач потрапив у ДТП та отримав тілесні ушкодження. Даний факт відповідачем не був розслідуваний, відшкодування виплачено не було. Позивач зазначає, що за домовленість між ним та відповідачем його заробітна плата складала 364,25 гривень за один робочий день. 10 жовтня 2014 відповідач повідомив позивача про те, що він є звільненим. Трудового договору у письмовій формі з ним укладено не було, в трудову книжку не було внесено відомостей щодо його прийняття та звільнення, наказів про прийом на роботу та звільнення з роботи не видано, заробітна плата йому не виплачувалась за липень, серпень та вересень 2014 року, у зв'язку з чим просив суд захистити його порушені трудові права.

В судовому засіданні представник позивача, позивач вимоги позову підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити.

Відповідач в судові засідання не з'являвся, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за адресою реєстрації, причини неявки суду не повідомляв.

Суд вважає, за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити заочне рішення, проти чого не заперечує позивач, представник позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 3 та 4 статті 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу.

Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Факт перебування позивача в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2. має юридичне значення, оскільки з встановленням такого факту безпосередньо пов'язана реалізація право позивача на працю, питання звільнення та поновлення на роботі, а також виплата заробітної плати.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 показали суду, що позивач ОСОБА_1 працював у фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 в період з 27.03.2014 р. по 10.10.2014 року на посаді Начальника відділу продажу.

Відповідно до приписів вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Сукупність встановлених фактів свідчить про постійний характер роботи позивача з 27.03.2014 р. по 10.10.2014 року у фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 в період з 27.03.2014 р. по 10.10.2014 року на посаді Начальника відділу продажу з відома та згоди відповідача, отже він дійсно перебував з ФОП ОСОБА_6 в трудових відносинах і працював Начальником відділу продажу, хоча прийняття на роботу належним чином оформлене не було. При таких обставинах позовні вимоги позивача в частині встановлення факту перебування у трудових відносинах підлягають задоволенню та слід зобов'язати відповідача видати наказ про прийняття на роботу, звільнення та внести записи до трудової книжки.

Вимога про стягнення на користь позивача 24 040 гривень 50 копійок заборгованості по виплаті заробітної плати за липень, серпень і вересень 2014 року підлягає частковому задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 43 Конституції України кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно із ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 95 КЗпП України мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може проводитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці.

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб (ч. 4 ст. 95 КЗпП України).

Згідно із ст. 30 Закону України «Про оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. ст. 95, 115, 116 КЗпП України, ст. ст. 21, 30 Закону України «Про оплату праці» відсутність заборгованості перед позивачем із заробітної плати має довести роботодавець, тобто фізична особа, з якою фактично було укладено трудовий договір, а не позивач.

Відповідно до інформації, наданої Державною службою статистики України № 115.2-20/167ПІ від 09 лютого 2015 року середньомісячна заробітна плата штатних працівників за видом економічної діяльності «Оптова та роздрібна торгівля….» за червень 2014 року склала 5715 гривень, за серпень 2014 року - 5317 гривень, за вересень 2014 року - 5421 гривня.

Твердження позивача про домовленість між ним та відповідачем в частині визначення заробітної плати за один день в розмірі 364,25 гривень протягом судового розгляду доведено не було.

Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість по заробітній платі за липень, серпень та вересень 2014 року в розмірі 16453 гривень.

Вимоги позову про визнання незаконним та скасувати рішення відповідача від 10.10.2014 р. про звільнення ОСОБА_1 з роботи, поновлення ОСОБА_1 на роботі у фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на посаді начальника відділу продажу та стягнення з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (з урахуванням уточнень) 41888 гривень 75 копійок в якості середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13 жовтня 2014 року по 25 березня 2015 року у зв'язку із звільненням останнього без законної підстави не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно матеріалів позовної заяві - відповідно до позовної вимоги, протягом судового розгляду справи позивач визначив строк його перебування у трудових відносинах з відповідачем з 27.03.2014 р. по 10.10.2014 року.

Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Протягом судового розгляду стороною позивача не було надано доказів, та взагалі не було визначено причину (підставу) звільнення, що унеможливлює проведення оцінки правомірності дій відповідача в частині звільнення позивача.

Вимога про стягнення на користь ОСОБА_1 2000 гривень в якості відшкодування шкоди за ушкодження останнім здоров'я під час виконання трудових обов'язків не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до Довідки від 11 вересня 2014 року виданої ОСОБА_1 11 вересня 2014 року о 16-00 годин на АДРЕСА_1 в місті Києві внаслідок дорожньо - транспортної пригоди автомобіль Фіат, державний номерний знак НОМЕР_1 отримав механічні пошкодження. (а.с.16)

Відповідно до Довідки Київської міської клінічної лікарні № 6 від 11 вересня 2014 року ОСОБА_1 було визначено діагноз «ушиб пояснічного відділу хребта». (а.с.17)

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Пунктами 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами) роз'яснено, що відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року № 2694-ХІІ, КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Протягом судового розгляду стороною позивача не було надано доказів, які б давали підстави дійти висновку про отримана позивачем 11.09.2014 року травма хребта сталась в наслідок виконанням ним трудових обов'язків Начальника відділу продажу.

Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 5000 грн. слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Умови відшкодування моральної (немайнової) шкоди, передбачені укладеним сторонами контрактом, які погіршують становище працівника порівняно з положеннями статті 237-1 КЗпП України чи іншим законодавством, згідно зі статтею 9 КЗпП України є недійсними.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав. При цьому, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Як встановлено в судовому засіданні, в результаті порушення прав позивача на оплату праці відповідач, заподіяв позивачу моральну шкоду, яка полягає в нанесенні моральних страждань від неможливості отримати зароблені кошти.

При цьому, виходячи з обставин справи, суд вважає, що розмір моральної шкоди, завданої позивачу в сумі 5000 грн. завищений і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в сумі 2000,00 грн.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 15, 30, 62, 88, 179, 202, 209, 212, 218, 224 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про встановлення факту, зобов'язання вчинити дії, поновлення на роботі, стягнення коштів задовольнити частково.

Встановити факт перебування ОСОБА_1 (працівник) в трудових відносинах із фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (роботодавець) в період з 27.03.2014 р. по 10.10.2014 року.

Зобов'язати ФОП ОСОБА_2 внести до трудової книжки ОСОБА_1 запис про прийняття його на роботу з 27.03.2014 р. на посаді начальника відділу продажу і запис про звільнення з 10.10.2014 р.

Стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за липень, серпень та вересень 2014 року в розмірі 16453 гривні та моральну шкоду в розмірі 2000 гривень.

В порядку ст. 367 ЦПК України допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати за липень 2014 року в розмірі 5715 гривень.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя