Справа № 639/4990/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 року Жовтневий районний суд м. Харкова

в складі: головуючого - судді Труханович В.В.

за участю секретаря - Антохіної О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка», третя особа Жовтневий відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про стягнення інфляційних витрат, 3% річних за прострочення виконання зобовязання, витрат на правову допомогу, моральної шкоди, суд

ВСТАНОВИВ:

28 травня 2015 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся представник позивача з позовом до ДП «ХПЗ ім. Т.Г. Шевченка», третя особа Жовтневий ВДВС ХМУЮ, в якому просила суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 інфляційні витрати в розмірі 5 266,08 грн., 3% річних в розмірі 736,48 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 1 000 грн., відшкодування моральної шкоди 5 000 грн., а також судовий збір у розмірі 243,60 грн.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що 10.09.2012 року Жовтневим районним судом м. Харкова було видано судовий наказ від 23.03.2012 року по справі №2012/2323/2012, яким стягнуто з ДП «ХПЗ ім. Т.Г. Шевченка» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату в розмірі 12 204,00 грн. Судовий наказ набрав законної сили 12.04.2012 року та був предявлений до примусового виконання до Жовтневого ВДВС ХМУЮ.

Строк добровільного виконання судового наказу сплинув 26.09.2012 року, проте до теперішнього часу судовий наказ залишається не виконаним.

Станом на 17.03.2015 року заборгованість із заробітної плати відповідача перед ОСОБА_1 становить 9 190,42 грн.

На думку представника позивача, ОСОБА_1 має право на стягнення з відповідача інфляційних витрат та трьох відсотків річних в порядку, встановленому ст. 625 ЦК України, у звязку з простроченням виконання зобовязання.

Крім того, представник позивача вказує, що бездіяльністю відповідача ОСОБА_1 спричинена моральна шкода, яка полягає в тому, що позивач постійно знаходиться у стресовому стані, через відсутність дій відповідача по погашенню заборгованості, а грошові кошти поступово знецінюються. Із за цього ОСОБА_1 супроводжують нервові хвилювання, моральні, душевні, та фізичні страждання.

У звязку з викладеним ОСОБА_1 і була змушена звернутися до суду з даним позовом.

Позивач, та її представник ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності ПП «ЮК Право Груп» від 20.04.2015 року, в судовому засіданні заявлений позов підтримали, підтвердили обставини, викладені в ньому, просили суд його задовольнити.

Представник відповідача, ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності від 13.01.2015 року, в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила суд відмовити в його задоволенні.

Представник третьої особи ОСОБА_4, який діє на підставі довіреності від 11.02.2015 року в судовому засіданні просив суд ухвалити рішення на розсуд суду.

Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Розглядаючи даний позов суд виходить з положень Цивільного кодексу України щодо способів захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони є визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК).

З урахуванням наведеного важливого значення набуває необхідність належного зясування судом питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд зясовує характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Так, в судовому засіданні було встановлено, що на примусовому виконанні у Жовтневому ВДВС ХМУЮ перебуває виконавче провадження №34672850 з примусового виконання судового наказу №2012/2323/2012; 2-н/2012/381/2012, виданий Жовтневим районним судом м. Харкова 10.09.2012 року про стягнення з ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату за серпень, вересень, листопад, грудень 2008 року, березень, квітень 2009 року, березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2010 року, січень-лютий 2011 року в розмірі 12 204,00 грн. (а.с. 8)

Виконавче провадження було відкрито постановою державного виконавця від 12.09.2012 року, та надано строк для добровільного виконання рішення у строк 7 днів з моменту винесення постанови.

Станом на 16.03.2015 року заборгованість по заробітній платі ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» перед ОСОБА_1 становить 9 190,42 грн. (а.с. 9)

Представник позивача в судовому засіданні вказувала, що ОСОБА_1 має право на стягнення з відповідача інфляційних витрат та трьох відсотків річних в порядку, встановленому ст. 625 ЦК України, у звязку з простроченням виконання зобовязання.

Представник відповідача проти таких вимог заперечувала, посилаючись на те, що ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» перебуває в стані санації.

Згідно ухвали Господарського суду Харківської області від 06.11.2009 року у ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» було запроваджено процедуру санації і встановлено термін її проведення до 06.11.2010 року.

Представник Жовтневого ВДВС ХМУЮ пояснив в судовому засіданні, що в рамках зведеного виконавчого провадження державним виконавцем проводяться необхідні виконавчі дії та на теперішній час триває примусове виконання судового наказу.

З приводу зазначених позовних вимогсуд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до п. 1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Підставою застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 зазначеного Кодексу, є прострочення боржником грошового зобовязання.

Згідно зі статтею 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427.

Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» та Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Аналіз частини другої статті 625 ЦК України дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобовязання, встановлена статтею 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобовязання.

При цьому частина пята статті 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами трудового законодавства.

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що положення частини другої статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, оскільки вони врегульовані положеннями трудового законодавства, та вважає, що з судового наказу про стягнення на користь позивача заборгованості із заробітної плати зобовязальні правовідносини не виникають, а тому між сторонами відсутні правовідносини з приводу виконання грошового зобовязання.

Таким чином, встановлена ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобовязання не застосовується до трудових відносин, які виникли у звязку із несвоєчасною виплатою заробітної плати, оскільки такі відносини врегульовані нормами трудового права

Зазначена правова позиція викладена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 травня 2014 р. у справі № 6-43цс14, яка в силу ч.4 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Стосовно вимог позивача про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно п.2 ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів.

Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Представник позивача вказувала, що моральна шкода полягала в тому, що позивач постійно знаходиться у стресовому стані, через відсутність дій відповідача по погашенню заборгованості, а грошові кошти поступово знецінюються. Із за цього ОСОБА_1 супроводжують нервові хвилювання, моральні, душевні, та фізичні страждання.

Відповідно до абз. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995 р. відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Але, в порушення зазначених вимог закону, позивачем не було доведено факту заподіяння їй моральної шкоди.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Крім того, судом також не було встановлено факту протиправності дій відповідача, у зв'язку з чим підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Оскільки суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат, 3% річних, та моральної шкоди, то і підстави для стягнення судових витрат та витрат на правову допомогу також відсутні, оскільки таке право позивача передбачено ст. 88 ЦПК України лише випадку повного або часткового задоволення позову.

За таких обставин, у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 5, 8, 10, 11, 15, 57-60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 1, 4, 9, 11, 16, 23, 509, 625, 1167 ЦК України, ст. 3, 4, КЗпП України, п. 1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995 р. суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченко», 3-тя особа Жовтневий відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про стягнення інфляційних витрат, 3 % річних за прострочення виконання зобовязання, витрат на правову допомогу, моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні у той же строк з моменту одержання його копії.

Суддя В. В. Труханович