РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/8277/15-ц

пр. № 2/759/4073/15

15 червня 2015 року Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Борденюк В.В.

при секретарі Трегубенка М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про розірвання договору оренди, стягнення грошових коштів та визнання права власності на нежитлові будівлі,

ВСТАН ОВИВ:

У травні 2015 року, позивач звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням збільшених позовних вимог просив розірвати договір оренди, стягнення грошових коштів та визнання права власності на нежитлові будівлі.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 12 січня 2015 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір оренди землі, підповідно до якого позивач надав ОСОБА_2 земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Крім того, між ОСОБА_3 та позивачем було укладено договір підряду. Відповідно до цього Договору Підрядник зобов'язується своїми або залученими силами і засобами виконати комплекс робіт з реконструкції нежитлової будівлі, загальною площею 60 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, та реконструкції нежитлової будівлі, загальною площею 55,2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - роботи) відповідно до вимог проектної документації та проекту виконання робіт, у визначені цим Договором строки, та передати виконані роботи Замовнику, а Замовник зобов'язується надати Підряднику фронт робіт, проектну документацію, забезпечити приймання виконаних Підрядником робіт та повністю оплатити роботи Підрядника.

Також Підрядник зобов'язувався отримати у встановленому законодавством порядку всі документи, що підтверджують право власності Замовника на реконструйоване майно.

Відповідно до договору загальний строк виконання зобов'язань становив два місяці (до 10 лютого 2015 р.). Проте, Підрядником договір було виконано частково, а саме: зобов'язання щодо отримання документів на підтвердження права власності не було виконане. Посилаючись на ст. ст. 526, 610, 612, 837, 846, 876, 882, 883 Цивільного Кодексу України позивач просить заявлені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Збільшення позовних вимог позивач обґрунтував тим, що у зв'язку з невиконанням Підрядником умов договору підряду від 09 грудня 2014 року у Позивача на даний момент відсутній правовстановлюючий документ, який прямо підтверджує право власності на нежитлові будівлі, а це в свою чергу унеможливлює реєстрацію права власності, яка передбачена законодавством України. В свою чергу, відсутність зареєстрованих документів створює ситуацію, за якою треті особи можуть заперечувати право власності Позивача на нежитлові будівлі. У зв'язку цим, Позивач не може як власник розпоряджатися належним йому майном, що порушує статтю 41 Конституції України, відповідно до якої кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.5 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» підставою для державної реєстрації прав та їх обмежень є рішення суду про визнання права власності, що набрало законної сили.

Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним, власник не може бути позбавлений чи обмежений у здійсненні права власності, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобіганню такому порушенню.

Статтею 392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник може пред'явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилася. Про дату та місце судового засідання повідомлялася належним чином, надсилала заяву, у якій проти позову не заперечувала.

Відповідач ОСОБА_3 проти позову не заперечували.

Суд, заслухавши надані в ході судового розгляду справи пояснення представника позивача та відповідачів, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку:

Судом встановлено, що 12 січня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір оренди землі, відповідно до якого позивач надав ОСОБА_2 земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Також встановлено, що ОСОБА_1 уклав договір підряду з ОСОБА_3 для реконструкції нежитлової будівлі, загальною площею 60 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, та реконструкції нежитлової будівлі, загальною площею 55,2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Також відповідач зобов'язувався отримувати у встановленому законодавством правовстановлюючі документи на реконструйовані об'єкти.

Вказаний договір було виконано ОСОБА_1 у повному обсязі, тобто роботи з реконструкції було оплачено. З боку ОСОБА_3 договір було виконано частково: роботи з реконструкції нежитлової будівлі, загальною площею 55,2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, були виконані у повному об'ємі, що підтверджується підписаним актом приймання-передачі від 10.02.2015 р.; зобов'язання, що визначені у п. 1.8 Договору (Підрядник зобов'язується отримати у встановленому законодавством порядку всі документи, що підтверджують право власності Замовника на реконструйоване майно) не були виконані Підрядником на дату закінчення Договору.

Відповідно до ст. 526 ЦПК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов Договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 837 за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій страх і ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.(ст. 846 ЦК України).

Відповідно до ст. 883 Цивільного кодексу у разі невиконання або неналежного виконання підрядником обов'язків за договором підряду замовник має право вимагати відшкодування збитків.

Ст. ст. 546, 548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком або іншими видами, якщо це встановлено договором або законом.

У п. 4.2 ст. 4 Договору встановлено, що у разі порушення строків виконання зобов'язань, зазначених у п. 1.5. Договору Підрядник сплачує Замовнику штрафи у розмірі 0,5 % від вартості невиконаних в строк робіт за кожен день прострочення, але не більше 10 % від вартості невиконаних в строк робіт.

За Договором вартість послуг по отриманню правовстановлюючих документів становить 5 000 (п'ять тисяч) грн. 00 коп., а отже, за часткове невиконання Договору штраф становить 500 (п'ятсот) грн. 00 коп.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивні вимоги в частині стягнення з відповідача 5 000 (п'ять тисяч) грн. 00 коп. сплачених грошових коштів по договору підряду від 09.12.2014 року та штрафу у розмірі 500 (п'ятсот) грн. 00 коп. підлягають задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка, на якій знаходиться нежитлова будівля, загальною площею 55,2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, перебувала у позивача на підставі договору оренди від 27.05.2005 р. Договір оренди було укладено на три роки. Після закінчення дії договору у 2008 році, позивач продовжує регулярно сплачувати плату за землю.

Даних про порушення прав інших осіб при будівництві спірного об'єкту, передбачених ст. 376 ЦК України, які б перешкоджали ОСОБА_1 набути право власності на нього, суд не вбачає.

Проте у позивача на даний час відсутній правовстановлюючий документ, який би прямо підтверджував його право власності на нежитлову будівлю, що не дає позивачу зареєструвати своє право власності, а також створює ситуацію, за якою треті особи, можуть заперечувати право власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю, загальною площею 55,2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що унеможливлює використання позивачем своїх повноважень, як власника, а саме повноважень щодо розпорядження належним йому майном.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 876 Цивільного кодексу України власником об'єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобіганню такому порушенню.

Статтею 392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник може пред'явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

У відповідності до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визнання права власності на майно є одним із способів захисту права власності. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що належність ОСОБА_1 на праві власності нежитлової будівлі, загальною площею 55,2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, підтверджується частково виконаним договором підряду від 09.12.2015 р., а тому заявлені позивачем вимоги про визнання права власності на нежитлову будівлю, загальною площею 55,2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Водночас не підлягає задоволенню вимога щодо розірвання договорів, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, у зв'язку з її недоведеністю та не обґрунтованістю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15, 16, 321, 328,331, 376, 392, 526, 610, 612, 837, 846, 876, 882, 883 Цивільного кодексу України, ст. ст. 4, 10, 11, 57, 60, 61, 74, 88, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про розірвання договору оренди, стягнення грошових коштів та визнання права власності на нежитлові будівлі - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю, загальною площею 55,2 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн. сплачених грошових коштів по договору підряду від 09.12.2014 року та штраф у розмірі 500,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: