У х в а л а

іменем україни

10 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Карпенко С.О.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровець», Дніпропетрвоської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне архітектурно-планувальне управління Дніпропетровської міської ради, Управління-Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Дніпропетрвоської міської ради, виконавчий комітет Самарської районної у м. Дніпропетровську ради, комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Самарського району м. Дніпропетровська, Упралівння Держкомзему у м. Дніпропетровську, 25-а самостійна державна пожежна частина, про визнання частково недійсним рішення Дніпропетровської міської ради № 169/7 від 26 лютого 2003 року, визнання недійсним рішення Дніпропетровської міської ради № 153/16 від 31 березня 2004 року, визнання недійсним договору оренди землі від 30 червня 2004 року, усунення перешкод у користуванні квартирами та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровець», поданою його представником Гурським Віталієм Степановичем, на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2014 року, що постановлені за наслідками розгляду заяви товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровець» про поворот виконання рішення,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ТОВ «Придніпровець» звернулось до суду із вказаною заявою, посилаючись на те, що рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2007 року зобов'язано ТОВ «Придніпровець» усунути позивачам перешкоди у користуванні квартирами, знести прибудови до магазину по АДРЕСА_1 і стягнено на користь кожного позивача по 7 707,66 грн, що складається із грошового відшкодування моральної шкоди і судових витрат. Дане рішення було виконане, але в подальшому скасоване з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Оскільки останнім рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2011 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 лютого 2013 року, у задоволенні позову відмовлено, на підставі ст. 380 ЦПК України товариство просило в порядку повороту виконання рішення стягнути з кожного позивача по 24 556,39 грн як відшкодування вартості знесених прибудов.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2013 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2014 року, у задоволенні заяви відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2014 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу та про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що додатковим рішенням суду першої інстанції з позивачів стягнено на користь ТОВ «Придніпровець» по 7 707,66 грн з кожної і частковий демонтаж прибудов, право власності на які зареєстровано не було, здійснений самим товариством.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, ухвала Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2013 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2014 року постановлені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Придніпровець», подану його представником Гурським Віталієм Степановичем, відхилити.

Ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.О.Карпенко
Судді: В.І.Амелін В.П.Гончар