Справа № 199/3337/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

30 червня 2015 року м. Дніпропетровськ

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючий-суддя Сенчишин Ф.М.

При секретарі Карабань А.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Згідно позову, відповідно до укладеного договору № 8/2008/840-К/748511/ФЛ від 21 січня 2008 року відповідачка ОСОБА_1 в банківській установі позивача отримала кредит у розмірі 39510,50 доларів США. Відповідачка взяла на себе зобовязання сплачувати проценти за користування кредитом. Кінцевий строк погашення кредиту 20 січня 2015 року. Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав належним чином, надавши відповідачці кошти в зазначеному розмірі. Умови погашення кредиту відповідачкою не виконані. Станом на 09 квітня 2015 року заборгованість відповідачки перед банком становить:

· 38399,93 доларів США заборгованість за тілом кредиту;

· 29885,73 доларів США заборгованість за відсотками;

· 379625,14 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості;

· 92890,51 грн. штраф.

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, між позивачем та ОСОБА_2 21 січня 2008 року було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за порушення виконання зобовязань за кредитним договором. Станом на час подання позовної заяви заборгованість за кредитним договором позичальником та поручителем у добровільному порядку не погашена.

Позивач просить стягнути з відповідачів солідарно на його користь зазначену заборгованість та понесені ним судові витрати.

Позивач ОСОБА_3 акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», належним чином та завчасно сповіщений про час та місце розгляду справи в судове засідання представника не направив. Надав суду письмову заяву, згідно якої підтримав заявлені позовні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються. Просить розглянути справу за відсутності свого представника.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, належним чином та завчасно сповіщені про час та місце розгляду справи в порядку ч. 1 ст. 77 ЦПК України, в судове засідання не зявилася, про причини неявки суду не повідомили.

За ухвалою суду розгляд справи проведений за відсутності сторін в порядку ст. 224 ЦПК України заочно за наявних в справі доказів.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Позивачем до позову додана копія кредитного договору «Автопакет» № 8/2008/840-К/748511/ФЛ (а.с. 6-13), укладеного 21 січня 2008 року між відповідачем ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого є ОСОБА_3 акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», за яким банк зобовязався надати позичальнику кредитні кошти у розмірі 39510,50 доларів США, а позичальник зобовязався прийняти, належним чином використати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у цьому договорі. Крім цього, банк відкриває позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності відновлювальну траншеву кредитну лінію з лімітом 2963,29 доларів США.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Як зазначено у ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України, порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

За умовами договору, відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 12,9 % річних (п. 1.1.3.1). Банк надає позичальнику кредит з терміном погашення до 20 січня 2015 року (п. 1.14). ОСОБА_1 зобовязалась повертати кредит, сплачувати банку передбачені п. 1.1.3.1 цього договору відсотки безготівковим перерахуванням або внесенням готівкових коштів на поточний рахунок шляхом сплати суми мінімально необхідного платежу, розмір якого складає 720,34 долари США (п. 2.2.1), щомісячно до 18 числа поточного місяця.

Відсотки за користування коштами в рамках ліміту кредитної лінії розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 1,69 % на місяць (п. 1.2.3.1). позичальник повертає кошти, отримані в рамках кредитної лінії, та сплачує банку передбачені п. 1.2.3.1 ього договору відсотки безготівковим перерахуванням або внесенням готівкових коштів на поточний рахунок шляхом сплати суми мінімально необхідного платежу, розмір якого складає: з 21 січня 2008 року по 20 січня 2009 року 275,24 доларів США, з 21 січня 2009 року по 20 січня 2010 року 198,05 доларів США, з 21 січня 2010 року по 20 січня 2011 року 178,26 доларів США, з 21 січня 2011 року по 20 січня 2012 року 160,42 долари США, з 21 січня 2012 року по 20 січня 2013 року 156,28 доларів США, з 21 січня 2013 року по 20 січня 2014 року 129,95 доларів США, з 21 січня 2014 року по 20 січня 2015 року 116,95 доларів США (п. 2.2.2).

Згідно розрахунку заборгованості (а.с. 11), ОСОБА_1 з грудня 2008 року припинила здійснення платежів та тілом кредиту, з квітня 2009 року за кредитною лінією та з серпня 2010 року за відсотками. Після 20 січня 2015 року кредит в повному обсязі від подачкою банку не повернутий. Станом на 09 квітня 2015 року прострочена заборгованість відповідачки перед позивачем становить 38399,93 доларів США за тілом кредиту та 29885,73 доларів США за відсотками.

Розрахунок заборгованості за тілом кредиту та відсотками позивачем здійснений арифметично правильно і відповідачами не оспорений.

Таким чином, відповідач ОСОБА_1, як позичальник за кредитним договором, в порушення вимог ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1054 ЦК України прострочила виконання грошового зобовязання в частині повернення позикодавцеві чергової частини позики у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: ... сплата неустойки.

За ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобовязання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Відповідно до п. 5.1, 5.2 договору, у разі прострочення позичальником строку сплати мінімальних необхідних платежів по погашенню кредиту/кредитної лінії, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожен день прострочення. У разі порушення позичальником вимог п. 4.3.1, 4.3.2, 4.3.7, 4.3.9, 4.3.10 цього договору, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту, визначеної у п. 1.1 цього договору за кожен випадок.

Позивачем з дотриманням вимог п. 5.1, 5.2 договору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України здійснене нарахування пені за прострочення сплати кредиту і відсотків у розмірі 379625,14 грн. та штрафу у розмірі 92890,51 грн.

Розрахунок пені і штрафу позивачем здійснений арифметично правильно та відповідачами не оспорений.

Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Договір «Автопакет» був забезпечений укладенням позивачем зі співвідповідачем ОСОБА_2 договору поруки № ТДП01-04ФЛ/ФЛ від 21 січня 2008 року, за якими поручитель зобовязалася відповідати перед позивачем за виконання ОСОБА_1. усіх зобовязань що виникли з зазначеного кредитного договору.

За ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Таким чином, співвідповідачка ОСОБА_2, як поручитель ОСОБА_1, згідно ч. 1 ст. 553, ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України відповідає перед банківською установою у тому ж обсязі, що і остання, включаючи сплату основного боргу, процентів та неустойки.

Суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-169цс14 від 29 жовтня 2014 року, згідно якого за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобовязань.

Також, суд враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-160цс14 від 19 листопада 2014 року, за яким відповідно до вимог статті 266, частини другої статті 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Суд виходить з того, що згідно умов кредитного договору (п. 2.2.3) заборгованість за тілом кредиту та відсотками мала сплачуватися щомісячними платежами з періодом сплати до 18 числа кожного місяця. Отже, 19 числа кожного місяця, у разі нездійснення до цього часу відповідачем чергового щомісячного платежу, позивач мав обєктивну можливість довідатися про порушення свого права на отримання такого щомісячного платежу і початок перебігу строку давності щодо вимог про стягнення такого простроченого щомісячного платежу за тілом кредиту та відсотками починається з 19 числа відповідного місяця.

Позивач позовну заяву до установи поштового звязку для пересилання до суду надав 29 квітня 2015 року (а.с. 22).

Згідно вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Отже, позивачем пропущено строк давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками, строк сплати яких настав 18 квітня 2012 року.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 258 ЦК України, до позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Таким чином, позивачем пропущено строк давності щодо позовних вимог про стягнення пені, нарахованої станом на 28 квітня 2014 року.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-25цс15 від 18 березня 2015 року, за яким виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строки та терміни. Позовна давність" у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності повязана лише із наявністю про це заяви сторони. Таким чином суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Відповідачі своїми правами скористалися на власний розсуд та заяву про застосування позовної давності суду не надали.

За таких обставин, з урахуванням вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України, суд позбавлений можливості за власною ініціативою застосувати позовну давність.

Як передбачено ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ними грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідачі згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України не звільняються від відповідальності за неможливість виконання ними грошового зобовязання, і згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України зобовязані сплати суму боргу.

За наведених обставин позовні вимоги ПАТ «Комерційний банк «Надра» про стягнення з відповідачів заборгованості за простроченим кредитом, відсотками та нарахованої пені і штрафу підлягають задоволенню.

Позивач просить суд стягнути заборгованість за тілом кредиту та відсотками у валюті кредиту, тобто у доларах США.

Суд враховує розяснення, викладені у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», за якими суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

Суд також враховує, розяснення, викладені у п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно яких у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК.

Окрім цього суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-145цс14 від 24 вересня 2014 року, за яким у силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Вирішуючи питання щодо того, чи правомірно наданий кредит в іноземній валюті, суд виходить з розяснень, викладених у п. 10 зазначеної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, за якими банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Позивачем до позову додані копія банківської ліцензії (а.с. 16), а також дозволу на проведення операцій з валютними цінностями (а.с. 17-19), які в сукупності підтверджують право позивача здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті на час надання кредиту.

Разом з тим, на час розгляду справи позивач не має чинних банківської ліцензії та дозволу на проведення операцій з валютними цінностями.

За таких обставин, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Згідно службового розпорядження Національного Банку України, офіційний курс гривні до долару США станом на час ухвалення судового рішення становить 2101,5358 гривень за 100 доларів США.

За наведених обставин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість еквівалентна 68285,66 доларів США (38399,93 + 29885,73), яка дорівнює 1435047,59 гривень (68285,66 х 21,015358).

Таким чином, загалом з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню 1907563,24 (1435047,59 + 379625,14 + 92890,51)

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, судовий збір у розмірі 3654 грн. згідно вимог ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів до доходу Держави.

При цьому суд враховує розяснення, викладені у п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», за якими солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Отже, з кожного з відповідачів до доводку Держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 1827 грн. (3654 / 2).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214 та 224 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити в повному обсязі.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за договором «Автопакет» № 8/2008/840-К/748511/ФЛ від 21 січня 2008 року у загальному розмірі 1907563 (один мільйон девятсот сім тисяч пятсот шістдесят три) гривні 24 (двадцять чотири) копійки.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до доходу Держави судовий збір у розмірі по 1827 (одній тисячі вісімсот двадцять сім) гривень з кожної.

На рішення позивачем може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Відповідач, який не зявився у судове засідання, може подати до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська заяву про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий :