Провадження № 22-ц/783/286/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

Головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

при секретарі: Івановій О.О.

за участю: представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Повного товариства «ХН-Ломбард «Балканкар-Сервіс» і компанія» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 серпня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Повного Товариства «ХН-Ломбард «Балканкар-Сервіс» і компанія» про визнання договору позики неукладеним, визнання іпотечного договору недійсним та скасування заборони відчуження обєкту іпотеки,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 04 серпня 2014 року позов задоволено повністю. Визнано договір № 3 позики грошей від 07.04.2011 р. укладений між Повним Товариством «ХН-Ломбард «Балканкар-Сервіс» і компанія» та ОСОБА_3 Володимировчием - неукладеним. Визнано іпотечний договір № 3 від 07.04.2011 р. на квартиру №26, яка знаходиться по вул. Менцинського, буд. 3 у м. Львові, укладений між Повним Товариством «ХН-Ломбард «Балканкар-Сервіс» і компанія» та ОСОБА_3, посвідчений ОСОБА_4 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі №78, - недійсним. Скасовано заборону відчуження, накладену 07.04.2011 року та зареєстровану за №79, на квартиру №26, яка знаходиться по вул. Менцинського, буд. 3 у м. Львові, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 Стягнуто з Повного Товариства «ХН-Ломбард «Балканкар-Сервіс» і компанія» на користь ОСОБА_3 суму сплаченого судового збору в розмірі 229,41 грн.

Дане рішення оскаржив представник ПТ «ХН-Ломбард «Балканкар-Сервіс» і компанія» - ОСОБА_5 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що суд першої інстанції порушив та неправильно застосував норми матеріального та процесуального прав, не в повній мірі зясував обставини справи, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Вказує, що суд першої інстанції грунтує своє рішення, зокрема на свідченнях свідків, що суперечить вимогам ст.1051 ЦК України. Також зазначає, що позивачем не сплачено судовий збір в повному обсязі, та має місце розгляд справи з порушенням правил підсудності. Звертає увагу, що в судовому засіданні представником відповідача подано клопотання щодо долучення копії видаткового касового ордеру від 07.04.2011р., який підписаний позивачем, та який підтверджує отримання позивачем коштів в сумі 70 000 грн.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 серпня 2014 року та постановити нове рішення, яким в позовних вимогах відмовити повністю.

Відповідач явку в судове засідання свого представника не забезпечив, хоча про розгляд справи судом було повідомлено належним чином, у відповідності до вимог ч.9 ст. 74 ЦПК України, шляхом опублікування оголошення про виклик відповідача у пресі, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам виходячи з наступного.

Згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із ч.2 ст. 16, ч.1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Пунктом 7 ч.2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення правовідношення.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Судом встановлено, що 07 квітня 2011 року між Повним Товариством «ХН-Ломбард «Балканкар-Сервіс» і компанія» (кредитор) та ОСОБА_3 (позичальник) було укладено договір №3 позики грошей на суму 70 000,00 грн.

Умовами вищенаведеного договору передбачено, що кредитор надає, а позичальник приймає позику за умовами даного Договору, а останній зобовязується повернути її у строк з виконаними вимогами, визначеними даним договором.

Згідно п.3.1 даного договору кредитор зобов'язується надати позичальнику позику протягом одної доби з моменту посвідчення договору позичальником. Позика надається позичальнику готівкою.

З метою забезпечення зобов'язання, що випливають з Договру № 3 від 07.04.2011 р. між Повним Товариством «ХН-Ломбард «Балканкар-Сервіс» і компанія» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (Іпотекодавець) 07.04.2011р. було укладено іпотечний договір №3 за яким предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира № 26, яка знаходиться по вулиці ОСОБА_6, буд.3 у м. Львові, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 Вартість предмету застави згідно договору становить 70 000,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем коштів згідно договору не отримано, чого відповідач не спростував належними доказами, а тому договір № 3 позики грошей від 07.04.2011р. слід визнати неукладеним.

Окрім того, іпотечний договір № 3 від 07.04.2011р. районний суд визнав недійсним та скасував заборону відчуження, накладену 07.04.2011 року та зареєстровану за № 79, на квартиру № 26, яка знаходиться по вулиці ОСОБА_6 буд. 3 у м. Львові приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції . Доводи представника ПТ «ХН-Ломбард «Балканкар-Сервіс» і компанія» в апеляційній скарзі на те, що районний суд неправильно застосував норми матеріального права щодо недійсності правочину, колегія суддів не бере до уваги, оскільки законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Вищенаведена правова позиція викладена також в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Покликання в апеляційній скарзі на порушення районним судом норм процесуального права щодо правил підсудності, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки ОСОБА_3 звернувся з позовом до відповідача про визнання договору позики неукладеним, визнання іпотечного договору недійсним та скасування заборони відчуження обєкту іпотеки. Таким чином предметом спору є нерухоме майно: квартира № 26, яка знаходиться по вулиці ОСОБА_6, будинок 3 у м. Львові, та територіально відноситься до Галицького району м. Львова. З цих підстав ухвала про відкриття провадження оскаржувалась та була залишена без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 17 лютого 2014 року.

Згідно ч.1 ст. 114 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, предявляються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Отже, Галицький районний суд м. Львова на підставі наявних у справі даних встановив і правильно відкрив провадження з дотриманням правил підсудності.

Колегія суддів не погоджується із доводами в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції грунтує своє рішення на свідченнях свідків, що суперечить вимогам ст. 1051 ЦК України, оскільки такі не відповідають матеріалам справи. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до п.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26 листопада 2014 року призначено у даній справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Під час судового засідання 26.11.2014 року представник Повного товариства «ХН-Ломбард «Балканкар-Сервіс» і компанія» - ОСОБА_7 вказав суду, що надасть експерту для дослідження оригінал видаткового косового ордеру від 07.04.2011р. на суму 70 000 грн.

Відповідно до повідомлення № 75 від 27 березня 2015 року в якому зазначено про неможливість надання висновку експертизи з дослідження почерку та підпису (а.с. 148) через не виконання відповідачем вимоги щодо надання оригіналу видаткового касового ордеру від 07.04.2011р. на суму 70 000 грн..

Згідно ухвали Апеляційного суду Львівської області від 05 травня 2015 року витребовувалось в Повного товариства «ХН-Ломбард «балканкар-Сервіс» і компанія» оригінал видаткового касового ордеру від 07.04.2011р. на суму 70 000 грн., однак відповідачем не представлено суду оригіналу видаткового касового ордеру від 07.04.2011р. на суму 70 000 грн.

На підставі ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

У пункті 3.1 договору позики зазначено, що відповідно до ст. 1046 ЦК України, позикодавець зобов'язаний надати позику протягом однієї доби з моменту підписання цього договору.

Таким чином, зі змісту вказаного договору не вбачається, що факт передачі грошових коштів відбувся, а навпаки, позикодавець зобов'язався надати кошти в порядку та на умовах, визначених договором однієї доби з моменту підписання договору.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував вимоги ст. 1046 ЦК України про те, що договір позики є укладеним лише з моменту передання грошей та ті обставини, що доказів передачі грошових коштів позикодавцем Повного Товариства « ХН-Ломбард «Балканкар-Сервіс» і компанія позичальнику ОСОБА_3, матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, виходячи із наявних у матеріалах справи доказів та відповідно до ст. 1046 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку, що і при розгляді даної справи належних доказів на підтвердження факту отримання грошових коштів позичем ОСОБА_3 відповідачем не надано, отже, договір позики від 07.04.2011.року не є укладеними.

Посилання на те, що підтвердженням передачі коштів є укладення договору іпотеки, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки сам факт укладення договору іпотеки не може бути доказом передачі грошових коштів позикодавцем позичальникам, адже у договорі іпотеки про передачу грошових коштів не зазначено, а зі змісту договору позики не вбачається, що передача коштів будь-яким чином пов'язана з укладенням договору іпотеки.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи, а обставини, що мають значення для справи. які суд вважав встановленими - є доведеними, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Повного товариства «ХН-Ломбард «Балканкар-Сервіс» відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

ОСОБА_8