Справа № 148/149/14-ц Провадження № 22-ц/772/17/2015Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 48Доповідач Іващук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" липня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду

Вінницької області в складі:

головуючогоОСОБА_2,
суддів:ОСОБА_3, ОСОБА_4,
при секретаріОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення грошової компенсації,

за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 20 серпня 2014 року,

у с т а н о в и л а :

із зазначеним позовом ОСОБА_6 звернувся в суд 15 червня 2011 року.

У позовній заяві вказав, що з 26 лютого 1986 року по 9 жовтня 2010 року він перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_7 У період з 06 грудня 1996 року по вересень 2009 року вони разом проживали за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1. Власником зазначеної квартири є ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 08 лютого 1996 року, зареєстрованому у реєстрі за №471. З 1997 року по 2009 рік ним здійснювалась прибудова до вказаної квартири, яка побудована спільно в період спільного проживання під час шлюбу. Прибудова є обєктом спільної сумісної власності подружжя, а оскільки відповідач не бажає сплатити грошову компенсацію за поліпшення квартири, то позивач просив стягнути з відповідача вказану компенсацію за вартість його частки, відповідно до положень статей 62, 68 СК України та статей 364, 368, 370, 372 ЦК України, в розмірі половини від суми вартості прибудови, а саме 71 194,5 грн. Просив стягнути судові витрати.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 20 серпня 2014 року в задоволені позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючи на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

ОСОБА_7 та її представник заперечували доводи апеляційної скарги через їх безпідставність та просили апеляційну скаргу відхилити, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення останньої виходячи із наступного.

Відповідно до положень статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Із оскаржуваного рішення суду вбачається, що таке рішення є по суті правильним і справедливим, а тому скасованим бути не може.

Судом першої інстанції встановлено і не оспорюється сторонами, що позивач і відповідачка з 26 лютого 1986 року по 9 жовтня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 9 жовтня 2010 року. Сторони проживали у ІНФОРМАЦІЯ_2. Квартира, згідно договору дарування від 08 лютого 1996 року, зареєстрованому у реєстрі за №471, належить на праві приватної власності ОСОБА_7 Ці обставини сторонами не оспорюються.

В період спільного проживання з 1997 року по 2009 рік сторонами спільно здійснювалась прибудова до зазначеної квартири. Встановлено, що здійснена прибудова до квартири АДРЕСА_1 в період з 1997 року по 2009 рік проводилася без відповідного дозволу, тобто самовільно, що підтверджується листом відділу містобудування та архітектури Ладижинської міської ради Вінницької області від 11 листопада 2014 року №7-20/20 (а.с.231 том 1).

Встановлено також, що рішенням Ладижинської міської ради Вінницької області №427 від 20 березня 2012 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, що розташована по вул. Процишина, 4а /33 м Ладижин, загальною площею 0,0021 га громадянці ОСОБА_7 Надано їй земельну ділянку для прибудови житлового приміщення (балкону) за рахунок земель Ладижинської міської ради в оренду терміном на 10 років із ставкою орендної плати в розмірі 0,55 грн. за кв.м в місяць. Зобовязано ОСОБА_7 в місячний строк укласти договір оренди земельної ділянки з послідуючою реєстрацією (а.с.218-219 том 1).

Не заперечується сторонами і підтверджується висновками експертизи, що прибудова до спірної квартири будівництвом не закінчена і відповідно в експлуатацію не приймалась.

Згідно висновку експерта №1043/13-21 від 29 липня 2013 року за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи кошторисна вартість реконструкції з прибудовою до квартири АДРЕСА_2, власником якої є ОСОБА_7 може складати 34 714 грн. (а.с.94-96 том 1).

Згідно з висновком експерта за результатами проведення додаткової судової будівельно-технічної експертизи №ос-191 від 22 травня 2015 року кошторисна вартість ремонтно-будівельних робіт по реконструкції квартири №33 з прибудовою, розташованою по вул. Процишина,4а у м. Ладижин Вінницької області, власником якої є ОСОБА_7, може складати 140 712,72 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідачка ОСОБА_7 посилалась на те, що прибудова до її квартири є самовільною забудовою, дозвіл на її будівництво ніхто не брав. Позивач участі в будівництві прибудови не брав, а з 1997 року по 2005 рік він ніде не працював.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції, як це вбачається із змісту судового рішення, виходив із того, що позивачем не доведено тих обставин, на які він посилався в обґрунтування своїх вимог, не надано належних та допустимих доказів про те, що спірна квартира визнана спільною сумісною власністю подружжя, зокрема рішенням суду, тоді як відповідно до статті 69 СК України поділ майна можливий лише у разі, якщо це майно є спільною сумісною власністю подружжя. Позивачем не доведено обставин через наявність яких, в силу положень статті 62 СК України, є підстави для визнання належного відповідачу майна спільною сумісною власністю подружжя. Суд при цьому виходив із того, що за загальним правилом поділу майна подружжя, виділення частки майна другому із подружжя за рахунок майна іншого законодавством (стаття 71 СК України), не передбачено.

Такі висновки суду по суті відповідають встановленим обставинам справи та правильно ґрунтуються на нормах матеріального права які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до частини 3 статті 268 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічне положення закону міститься у статті 60 СК України.

Як зазначено вище спірна квартира належить ОСОБА_7 на підставі договору дарування, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і поділу між ними в рівних частках, в силу положень статті 69 СК України, не підлягає.

Оскільки спірна прибудова до балкону спірної квартири будувалася без відповідного дозволу і на день розгляду справи будівництво не закінчено, то відповідно до положень частини 2 статті 376 ЦК України право власності на неї не набувається і відповідно прибудова не може бути, зокрема предметом поділу між подружжям з вимогою про виплату грошової компенсації, крім поділу між подружжям будівельних матеріалів при знесенні незаконно збудованої споруди.

Такий висновок витікає із розяснень даних у пункті 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» №6 від 30 березня 2012 року

Отже, самочинно збудована прибудова до квартири не є об'єктом права власності та відповідно поділу з вимогою про сплату грошової компенсації.

За встановлених судом обставин немає правових підстав для застосування норм матеріального права, які регулюють виниклі між сторонами правовідносини з поділу спільного сумісного майна подружжя (статті 60, 70 СК України), визнання майна обєктом права спільної сумісної власності подружжя у звязку із істотним збільшенням у вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або витрат другого з подружжя (частина 1 статті 62 СК України).

Відповідно до положення частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Такі ж положення містить стаття 60 ЦПК України.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

З урахуванням зазначеного вище колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не містить доводів про порушення судом норм матеріального і процесуального права, які дають підстави для скасування правильного по суті судового рішення.

Так, заявляючи вимоги про стягнення грошової компенсації вартості його частки в майні ОСОБА_6, як це вбачається із змісту позовної заяви та апеляційної скарги, виходить із безспірності його права на частку в майні дружини, а тому у апеляційній скарзі він посилається на цей факт, зазначаючи, що прибудова до квартири була побудована ними спільно в період їх шлюбу і є обєктом сумісної власності подружжя, а тому в силу положень статті 364, 370, 372 ЦК України та статті 70 СК України, на його думку, суд зобовязаний був стягнути компенсацію вартості його частки у поліпшенні майна (прибудова до квартири).

Проте, така позиція позивача є помилковою в оцінці обставин, з якими позивач повязує порушення свого права, а також й у застосуванні ним норм матеріального права, за якими він просив вирішити спір.

При вирішенні спору між подружжям щодо майна, яке належить одному з них, якщо за час шлюбу воно істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат, положення статті 62 СК України передбачає встановлення цього майна обєктом права спільної сумісної власності подружжя за рішенням суду.

Відтак, без таких заявлених позивачем вимог (про визнання обєктом спільної сумісної власності квартири та встановлення частки у цій власності) та без встановлення судом такого факту та вирішення таких вимог, підстав для поділу вказаного майна як спільного сумісного майна подружжя не вбачається та нормами матеріального права не передбачено. Із цього, зокрема, як вбачається із змісту судового рішення, виходив суд першої інстанції відмовляючи по суті правильно та законно у задоволенні позову.

В силу положень статей 10,11, 303 ЦПК України колегія суддів ураховує, що межі заявленого позову, які не змінювалися на протязі розгляду справи, не передбачали розгляду вимог про встановлення частки позивача у майні другого із подружжя.

За таких обставин оскаржуване рішення суду є правильним та справедливим і ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 20 серпня 2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена на протязі двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: /підпис/ ОСОБА_2

/підпис/ ОСОБА_4

/підпис/ ОСОБА_3

Згідно з оригіналом

Суддя В.А. Іващук