Справа № 466/3382/15 Головуючий у 1 інстанції: Глинська Д.Б.
Провадження № 22-ц/783/4958/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Гацій І.О.,

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,-

встановила:

08 травня 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася в суду з позовом до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, укладеного 24.03.2006 року між сторонами та стягнення аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 30% з усіх видів заробітку відповідача, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Вимоги обґрунтовувала тим, що 24 березня 2006 року між нею та відповідачем укладено шлюб, який зареєстрований Бірківською сільською радою, Яворівського району, Львівської області, актовий запис № 3. У цьому шлюбі у них народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 Спільне життя з відповідачем не склалося. На протязі тривалого часу у них напружені стосунки, між ними втрачено почуття любові. Відповідач не цікавився потребами сім'ї, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. Шлюб позивачки з відповідачем фактично розпався, вони не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства. На даний час відповідач перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою. Подальше спільне життя і збереження шлюбу позивачка вважає неможливим, а сам шлюб формальним. Також зазначила, що їх син проживає з нею та перебуває на її утриманні, відповідач надає кошти на утримання сина, але не регулярно. Просила позовні вимоги задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 08 червня 2015 року позов задоволено частково.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, зареєстрований 24 березня 2006 року Бірківською сільською радою Яворівського району, Львівської області, актовий запис № 3.

Після розірвання шлюбу позивачці ОСОБА_2 залишено прізвище - ОСОБА_2

Вирішено стягувати з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, щомісячно в розмірі 1/5 частини з усіх видів заробітку відповідача, але не менше ніж 30% встановленого постановою Кабінету Міністрів України прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 08 травня 2015 року до досягнення дитиною повноліття.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 214 грн. 60 коп.

Стягнуто з ОСОБА_5 в дохід держави судовий збір в сумі 214 грн. 60 коп.

Рішення суду оскаржили позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_5

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_2 не погоджується з оскаржуваним рішенням в частині стягнення аліментів, вважає, що суд безпідставно визначив аліменти саме у розмірі 1/5 частки від заробітку відповідача та не задовольнив позов повністю.

На думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно покликався на ту обставину, що на утриманні відповідача перебувають його батьки, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено той факт, що батьки відповідача займаються веденням домашнього господарства і самі всім себе забезпечують, а сам відповідач ствердив, що не проживає з батьками, оскільки часто їздить у відрядження, тільки інколи відвідує їх.

Крім цього, сам відповідач запевняв, що готовий платити на утримання сина 10000 грн., а в подальшому передумав і сказав 7500 грн., однак із невідомих їй причин суд визначив аліменти в розмірі 1/5 частки від заробітку відповідача.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 червня 2015 року в частині стягнення аліментів в розмірі 1/5 частини з усіх видів заробітку відповідача та постановити нове рішення про задоволення її позову повністю.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_5 зазначає, що з оскаржуваним в частині визначення розміру аліментів не погоджується та вважає його необґрунтованим, оскільки на його думку таке ухвалено за неповного з»ясування обставин справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи.

В апеляційній скарзі звертає увагу на те, що утримує двох непрацездатних батьків, які не працюють та є пенсіонерами, інвалідами другої та третьої групи, однак зазначене залишилось поза увагою суду.

Крім цього, покликається на те, що сторонами по справі визнано, що він за власні кошти купляє суну ОСОБА_6 необхідні речі та їздить з ним відпочивати, як наслідок несе регулярні витрати на його утримання.

Наголошує на тому, що готовий сплачувати аліменти в розмірі 1/10 частини заробітку, на його думку, така сума коштів не тільки забезпечить необхідний прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, але й у декілька разів його перебільшить.

Просить змінити рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 червня 2015 року в частині визначення аліментів в розмірі 1/5 частин з усіх видів заробітку та ухвалити нове рішення, яким стягувати з відповідача аліменти в розмірі 1/10 частин з усіх видів його заробітку, але не менше ніж 30% встановленого постановою КМУ прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки її представника, а також представника відповідача на підтримання доводів власних апеляційних скарг та на заперечення скарг іншої сторони, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Статтею 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що сторони припинили шлюбні відносини та не ведутьспільного господарства, сім'я розпалася остаточно, примирення неможливе, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам подружжя.

Крім цього, задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення аліментів, суд звернув увагу на те, що сторони визнали, що їх малолітній син проживає з мамою ОСОБА_2 та повністю перебуває на її утриманні, при цьому відповідач погодився на сплату аліментів, але в меншій частці, ніж просила позивач. З врахуванням матеріального становища сторін та того, що у відповідача на утриманні перебувають батьки похилого віку, які є інвалідами, суд ухвалив рішення про стягнення аліментів в розмірі 1/5 частини з усіх видів заробітку відповідача, але не менше ніж 30% встановленого прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 08 травня 2015 року до досягнення дитиною повноліття.

Виходячи за наявних матеріалів справи та досліджених судом першої інстанції доказів, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду з наступних підстав.

Разом з цим, оскільки апелянти оскаржують та не погоджується з рішенням районного суду лише в частині визначення розміру аліментів, тому за правилами ст. 303 ЦПК України, законність та обґрунтованість рішення в іншій частині не перевіряється.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони по справі 24 березня 2006 року зареєстрували шлюб у с. Бірка, Яворівського району, Львівської області, про що зроблено актовий запис № 3 та підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія НОМЕР_1 (а.с. 4).

Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, який проживає з матір»ю ОСОБА_2 та знаходиться на її утриманні, що визнається сторонами, тому в силу ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає (а.с. 7).

У ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов»язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення до суду з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає.

Судом встановлено, що звертаючись із позовною заявою позивач ОСОБА_2 покликалась на необхідність сплати відповідачем аліментів, оскільки утримувати дитину без допомоги останнього у неї немає можливості.

Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі.

Підстави визначення розміру аліментів у частці до заробітку (доходу) або у твердій сумі враховуються, як відповідно до положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення для справи.

З довідки про доходи № 12/5 від 26.05.2015 року вбачається, що ОСОБА_5 з 01 вересня 2006 року дійсно працює на посаді регіонального менеджера в західному регіоні у ТзОВ «Века Україна», загальний розмір заробітної плати за період з 01.11.2014 року по 30.04.2015 року складає 277458,15 грн. (а.с. 33).

Аналізуючи наведені норми закону щодо обов'язку як матері, так і батька, утримувати дітей, наявні матеріали справи та роз'яснення, викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про необхідність стягнення аліментів є обгрунтованим, відповідає вимогам закону та матеріалам справи, а враховуючи те, що відповідач працює офіційно, має регулярний дохід, суд вірно визначив аліменти у розмірі 1/5 частки від заробітку відповідача.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 дублюють позовні вимоги, які перевірені судом першої інстанції під час розгляду справи по суті, підстав здійснювати переоцінку таких апелянт ОСОБА_2 не навела, тому апеляційна скарга останньої не підлягає задоволенню.

Не приймається до уваги судом і покликання апелянта ОСОБА_5 зокрема, на наявність у нього батьків пенсійного віку та їх перебування на його утриманні, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, відповідач проживає окремо від батьків, про що сам заявляв та не є членом їх сім'ї, разом з цим, зазначена обставина не впливає на обов'язок та розмір утримання, що його повинен надавати батько своїй малолітній дитині.

Крім цього, довідкою № 546 від 03.06.2015 року на яку посилається районний суд підтверджується факт догляду за батьками, який не є тотожним терміну «утримання» і не завжди потребує матеріальних затрат, що залишилось поза увагою суду першої інстанції, однак на висновки апеляційного суду не впливає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин