Провадження № 2/331/869/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.06.2015 р. м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Антоненко М.В.

за участю секретаря Рухловій М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного Товариства «ОСОБА_2 фінанси та Кредит» про захист прав споживача ,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ПАТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» на його користь 370167,03 грн. Згодом уточнив позовну заяву в частині обґрунтування позову.

Позов обґрунтував тим, що 17 березня 2015 року представник позивача звернувся до банку із заявою про розірвання депозитного договору та повернення коштів.

Для отримання коштів з вкладного рахунку позивач 01.04.2015р з`явився до Банку. Однак, Банк у порушення Договору та вимог ст. 1060 ЦК України грошові кошти у встановлений Договором строк (01.04.2015р) не повернув, проценти у сумі 5417,03 грн. не виплатив. Причини не повернення коштів ОСОБА_2 не пояснив; Договір не розірвав.

Також, позивач неодноразово звертався з вимогами до Банку, з приводу повернення вкладу (вимоги від 06.04.2015, від 29.04.2015р, від 12.05.2015р), однак кошти відповідач не повернув.

За заявою представника позивача справу розглянуто за його відсутності, без здійснення фіксації судового процесу; позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином. Надав суду письмові заперечення, в яких зокрема посилався на те, що, на його думку, банк не несе відповідальність за невиконання зобовязань за Договором у випадку виникнення непереборної сили до яких він відносить вступ у дію постанови Правління Національного банку України від 03.03.2015р №160, а також, що на правовідносини сторін не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд дослідивши матеріали справи приходить до наступних висновків.

Між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» (далі ОСОБА_2) 06 січня 2015 року було укладено договір-заяву про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» на 3 міс. в національній валюті №313731/3591/3-15 (далі - Договір). Умови та порядок розміщення коштів на вкладний рахунок в Банку також врегульовані Основними умовами залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у ПАТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит».

Згідно Договору, позивачка розмістила на вкладному рахунку в Банку грошові кошти у сумі 32500,00 грн., на строк з 06.01.2015р по 06.04.2015р. Внесення (зарахування) коштів на вкладний рахунок підтверджується меморіальним ордером №11353252 від 06.01.2015р та квитанцією №1 від 06.01.2015р. Наявність коштів на рахунку позивача підтверджується виписками від 02.04.2015 та 12.05.2015р.

17 березня 2015 року представник позивача звернувся до банку із заявою про розірвання зазначеного Договору та повернення коштів.

Для отримання коштів з вкладного рахунку позивач 01.04.2015р з`явився до Банку, однак, останній грошові кошти у встановлений Договором строк (01.04.2015р) не повернув. Причини не повернення коштів ОСОБА_2 не пояснив, будь-яких письмових повідомлень з цього приводу позивачу не надав; проценти у сумі 5417,03 грн. не виплатив.

Крім того, позивач неодноразово звертався з вимогами до Банку, з приводу повернення вкладу (вимоги від 06.04.2015, від 29.04.2015р, від 12.05.2015р), однак кошти відповідач не повернув, письмових відповідей позивачу не надав. На вимогах позивача наявний відбиток штампу відповідача, підпис та прізвище особи, яка прийняла документ. Цим спростовується заперечення відповідача про не звернення до нього позивача.

Відповідач не заперечив факт неповернення вкладу, відсотків, не надав суду доказів виконання зобовязання з повернення вкладу та сплати відсотків. Неповернення вкладу також підтверджується виписками від 02.04.2015р та від 12.05.2015р.

Зазначену бездіяльність відповідача суд розцінює як ухилення від виконання зобовязань, вважає це недобросовісною поведінкою, що мало місце зокрема і після звернення позивача до суду (вимоги від 29.04.2015р та від 12.05.2015р), що є порушенням приписів п. 2, п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 14 ЦК України.

Суд приходить до висновку, що така бездіяльність Банку суперечить чинному законодавству, умовам договору і порушує право позивача як споживача, право вільного розпорядження коштами, що знаходяться на банківському рахунку, виходячи з наступного.

Відповідно до п.п. 1, 3 Указу Президента України «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» від 03.10.1992р установлено, що з 1 січня 1993 року нормативно-правові акти, які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян підлягають державній реєстрації та набувають чинності через 10 днів після їх реєстрації, якщо в них не встановлено пізнішого строку надання їм чинності. Таким чином, посилання відповідача на зазначену вище постанову Правління НБУ є необґрунтованим, оскільки Постанова не зареєстрована в Мінюсті України, а її положення суперечать вимогам ст.ст. 1058-1065, 1066-1076 ЦК України, Положенню про порядок здійснення банками України вкладних операцій (затверджена постановою Правління НБУ №516 від 03.12.2003р (зареєстровано в Мінюсті за №1256/8577 від 29.12.2003р)

Крім того, як вбачається із п. 1 ч. 3 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», залучення у вклади (депозити) коштів від фізичних осіб належить до банківських послуг. У відповідності до пунктів 13, 17, 19, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; належна якість товару, роботи або послуги - властивість продукції, яка відповідає вимогам, встановленим для цієї категорії продукції у нормативно-правових актах і нормативних документах, та умовам договору із споживачем.

Отже, на відносини між сторонами поширюються положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право, зокрема, на захист своїх прав державою, належну якість продукції та обслуговування, відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону, звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав.

Згідно частини 1, 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

Відповідно до частини другої пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 року "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів", оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків тощо).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до статті 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Частиною третьою статті 1060 ЦК України передбачено, що якщо відповідно до договору банківського вкладу вклад повертається вкладникові на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, проценти за цим вкладом виплачуються у розмірі процентів за вкладами на вимогу, якщо договором не встановлений більш високий процент.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 1066 ЦК України банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Статтею 612 ЦК України надається визначення прострочення боржника. Так, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, ОСОБА_2 порушив зобов'язання за Договором та прострочив його виконання (не повернув вклад).

Позивачу були нараховані відсотки у розмірі 19811,64 грн., з яких позивачем було отримано 15786,23 грн., що підтверджується випискою від 12.05.2015р.

ОСОБА_3 у порушення ст. ст. 526 та 1058 ЦК України не виконав свого обов'язку з видачі вкладу готівкою, не здійснив переказ коштів на рахунок позивача, повідомленій у вимозі, та не надав іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд, - з відповідача на користь позивача слід стягнути вклад у сумі 309961,72 грн. з врахуванням того, що згідно з п. 5 Договору, за фактичний термін розміщення вкладу (з 7 січня 2015р по 31 березня 2015) позивачу повинно було бути перераховано банком проценти виходячи з 1% річних відповідно до п. 5.3. Основних умов, що складає грн. (325000,00 грн. х 0,01/365х84 дні=747,95 грн.). Тобто, сума вкладу зменшується на суму виплачених процентів, від яких необхідно відняти проценти, нараховані за ставкою 1% річних (15786,23 грн. -747,95 грн.= 15038,28 грн.; 325000 грн. 15038,28 грн.=309961,72 грн.)

Частина 1 статті 611 Цивільного кодексу України вказує, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом норм глав 71, 72 ЦК України відсутня заборона щодо забезпечення належного виконання зобовязання неустойкою.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів", у разі коли виконавець не може виконати надання послуги згідно з договором, за кожний день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості послуги, якщо інше не передбачено законодавством. Тобто, зазначений розмір пені гарантується Законом України, а тому не може бути зменшений. Виходячи з того, що сторонами не було визначено розмір неустойки, а п. 7.1. Основних умов залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у ПАТ «ОСОБА_2 та Кредит» передбачено, що сторони несуть відповідальність за цим договором, передбачену законодавством України до спірних правовідносин застосовуються загальні норми, а саме ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Виходячи з цього, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 9750,00грн. підлягають задоволенню, оскільки відповідач не виконав умови Договору.

Згідно частини другої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів", при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Зазначена норма закону презюмує завдання моральної шкоди у разі порушення прав споживачів, й примушує до її відшкодування, незалежно від умов договору (навіть, якщо це не передбачено договором).

Так, ОСОБА_2 позбавив позивачку засобів для існування, які вона накопичувала протягом тривалого строку, примушує її відмовляти собі у необхідних речах, порушення її прав відбулось на передодні релігійних свят, що особливо зіпсувало позивачці настрій. Після дострокового отримання депозиту позивачка мала намір поїхати закордон на відпочинок, але через неповернення Банком коштів не змогла цього зробити. Тобто, порушення Банком прав позивача на своєчасне отримання коштів негативно позначилось на її повсякденному житі, змінило особисті плани. У звязку із всім зазначеним позивачка зазнає душевних страждань, погано спить, постійно хвилюється, що буде з її коштами.

Ситуація, що склалась порушує звичайний склад життя позивачки. За для відновлення своїх прав вона докладає додаткових зусиль: через невиконання Банком своїх зобовязань вимушена була звернутися до адвоката за отриманням правової допомоги (отримання консультацій, складання позову, представництво інтересів в суді тощо). Банк порушивїї право (право споживача) на отримання банківської послуги належної якості, яке передбачене зокрема ст. 6 Закону України «Про захист прав споживачів». Захист прав споживачів гарантований також нормами міжнародного права, зокрема Резолюцією Генеральної асамблеї «Керівні принципи для захисту прав споживачів», прийняті 09.04.1985р на 106 пленарному засіданні Генасамблеї ООН. Враховуючи це, виходячи з міркувань розумності та пропорційності, позивач оцінив розмір завданої моральної шкоди в 30000 гривень, з чим суд погоджується.

Згідно пункту 3 статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів", споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Відповідно пункту 7 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору звільняються споживачі - за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 212-215 ЦПК України,

СУД ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» про захист прав споживача задовольнити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (і.н. НОМЕР_1) з ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» (код за ) заборгованість за вкладом в розмірі 309961,72 грн., пеню в сумі 9750,00 грн. та 30000,00 грн. моральної шкоди.

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Стягнути з ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» (код за ) на користь держави судовий збір у сумі 3654,00 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя М.В. Антоненко