УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,
суддів: Касьяна О.П., Наумчука М.І.,Мостової Г.І., Остапчука Д.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Індустріального району м. Дніпропетровська в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України в Дніпропетровській області до Відкритого акціонерного товариства «Будівельно-монтажна фірма «Дніпроважбуд», ОСОБА_6, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Хімекс», ОСОБА_7, про визнання права власності та витребування майна із чужого володіння, за касаційною скаргою заступника прокурора Дніпропетровської області на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року прокурор Індустріального району м. Дніпропетровська звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, у якому просив визнати за державою в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області право власності на частину будівлі гуртожитку АДРЕСА_1, що складається з приміщення НОМЕР_1 будівлі гуртожитку під літ. А-5, на першому поверсі, а саме: поз. 11-18, 40 загальною площею 98,3 кв. м., ганок літ. а4, у загальному користуванні: ганки літ. а2, а3, а1, на першому поверсі, поз. І, ІІ, IV, V,VI,VII, 1, 2, 23, 25, 26, 30, та витребувати їх у ОСОБА_6

На обґрунтування своїх вимог посилався на ті обставини, що це майно вибуло з володіння власника - держави - поза її волею у зв'язку із порушенням процедури корпоратизації та неправомірним включенням цього гуртожитку до статутного фонду ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд», внаслідок чого частина гуртожитку в подальшому перейшла у власність інших осіб, що встановлено постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 березня 2010 року, якою визнано неправомірним включення до статутного фонду ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд», зокрема, гуртожитку АДРЕСА_1, визнано недійсними наказ комітету економіки Дніпропетровської обласної ради народних депутатів від 27 січня 1995 року № 114 в частині включення до статутного фонду цього гуртожитку та акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу товариства і визнано за державою в особі регіонального Фонду державного майна України по Дніпропетровській області право власності на 2, 4, 5 поверхи та прибудинкові споруди цього гуртожитку і вилучено їх із незаконного володіння товариства.

Разом із тим у задоволенні позову про витребування інших приміщень гуртожитку відмовлено у зв'язку з тим, що ці приміщення не належать на праві власності ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд» і на час розгляду справи їхніми власниками є треті особи, яким вони відчужені.

Оскільки це майно підлягає поверненню у власність держави, однак цією постановою було відмовлено у витребуванні інших приміщень гуртожитку, а на даний час їх власником є ОСОБА_6, позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заступник прокурора Дніпропетровської області просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, мотивуючи свої вимоги тим, що судами порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідач правомірно набув спірне майно у власність, договори купівлі-продажу ніким не оспорювались та недійсними не визнавались, а позивач не надав доказів на підтвердження своїх вимог, крім того, пропустив строк на звернення до суду з цим позовом, не подав клопотання про його поновлення, а відповідач заявив про застосування строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Проте з такими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що гуртожиток АДРЕСА_1 відносився до державної форми власності і 27 січня 1995 року наказом комітету економіки Дніпропетровської обласної ради народних депутатів №114 був включений до статутного фонду ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд».

01 жовтня 1998 року на підставі наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області за № 12/62-3ВП та Переліку нерухомого майна, що передано у власність, підтверджено Наказом Управління майном області Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 10 вересня 1999 року № 2-В, за ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд» було зареєстровано право власності на цей гуртожиток.

04 грудня 2003 року ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд» продало ОСОБА_7 нежитлові приміщення в будівлі цього гуртожитку на першому поверсі під літ. А-5 приміщення НОМЕР_1 поз. 11-18, 40 площею 110,8 кв. м, ганок а10, у загальному користуванні: ганки літ. а2, а3, а1 на першому поверсі поз.I, II, IV, V, VI, VII, 1, 2, 23, 25, 26, 30.

23 лютого 2004 року ОСОБА_7 продала їх ТОВ «Хімекс», а 04 липня 2006 року їх придбав ОСОБА_6 та 11 серпня 2006 року зареєстрував право власності на них.

Однак 02 березня 2010 року постановою Київського апеляційного господарського суду, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 15 червня 2010 року, задоволено частково позов Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області та визнано неправомірним включення до статутного фонду ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд», зокрема, гуртожитку АДРЕСА_1, визнано недійсним наказ від 27 січня 1995 року та акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу від 21 грудня 1994 року в частині включення в уставний фонд товариства цього гуртожитку.

Визнано за державою в особі Регіонального відділення Фонду державного майна по Дніпропетровській області, право власності, зокрема, на 2, 4, 5 поверхи, прибудинкові споруди гуртожитку АДРЕСА_1, вилучено їх з незаконного володіння ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд», у визнанні права власності та витребуванні решти приміщень цього гуртожитку відмовлено, оскільки товариство на даний час не є їхнім власником.

Станом на 22 листопада 2012 року право власності на спірні нежитлові приміщення в будівлі гуртожитку зареєстровано з 11 серпня 2006 року за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу.

Вважаючи, що підстава, за якої ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд» набуло право власності на приміщення - частину будівлі гуртожитку під літ. А-5 на першому поверсі, визнана недійсною, а вибуття спірного майна із володіння власника - держави в особі регіонального Фонду державного майна України, відбулося поза волею власника, позивач у березні 2013 року звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу і його перебіг починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні позову у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності, суд першої інстанції у порушення ст. ст. 213, 214 ЦПК України не виконав вимоги процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи, не перевірив, коли у позивача виникло право на звернення до суду з цим позовом та почався перебіг строку позовної давності з урахуванням того, що вимога про неправомірність включення гуртожитку, у якому знаходились спірні приміщення, до статутного фонду ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд», була предметом розгляду господарським судом починаючи з 2008 року і вона задоволена постановою суду тільки 02 березня 2010 року.

А пославшись на те, що перебіг позовної давності почався з часу державної реєстрації за відповідачем права власності на спірне майно - 11 серпня 2006 року, і він пропущений позивачем без поважних причин, суд не перевірив, чи переривалась позовна давність пред'явленням до господарського суду позову, коли встановлено вибуття спірного майна із володіння власника та коли Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області дізналось про те, хто є власником приміщень, а отже, чи дотримано строк позовної давності.

При цьому не врахував, що за змістом вимог ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення прав особи, тобто у разі наявності підстав для задоволення позову, може бути відмовлено у його задоволенні за пропуском строку позовної давності.

Разом із тим суд не перевірив доводів позивача про те, що постановою господарського суду визнано недійсною підставу набуття у власність спірного гуртожитку ТОВ «БМФ «Дніпроважбуд» та встановлено факт вибуття спірного майна із власності держави поза її волею, що відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не потребує доказування, тому спірне майно підлягає витребуванню у відповідача, який на даний час є його власником, на підставі ст. 388 ЦК України, не надав належної оцінки цим обставинам та їх не перевірив, а пославшись на те, що договори купівлі-продажу спірного майна ніким не оспорювались та не визнавались недійсними, тому підстав для витребування майна немає, зробив помилковий та передчасний висновок про відмову в задоволенні позову, ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний суд не виконав вимоги ст. 303 ЦПК України та не навів мотивів у спростування висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, не перевірив законності та обґрунтованості рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, постановив передчасну ухвалу про залишення рішення суду першої інстанції без змін з порушенням норм процесуального права.

Невиконання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, і є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень і направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, як передбачено ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно задовольнити частково, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Мартинюк
Судді: О.П. Касьян Г.І. Мостова М.І. Наумчук Д.О. Остапчук