Ухвала

іменем україни

24 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Рівненського державного гуманітарного університету про визнання недійсним наказу про зменшення ставки старшого викладача, за касаційною скаргою Рівненського державного гуманітарного університету на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 08 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на підставі наказу від 01 вересня 2011 року № 187-к її було прийнято на посаду старшого викладача кафедри професійної педагогіки і трудової підготовки згідно з конкурсним обранням на засіданні вченої ради фізико-технологічного факультету з 01 вересня 2011 року за трудовим договором на 5 років, до 31 серпня 2016 року. Згідно з наказом від 22 вересня 2014 року № 189-п її було переведено з 1,0 на 0,75 ставки старшого викладача. Оскільки відповідач безпідставно в односторонньому порядку прийняв рішення про зменшення розміру її заробітної плати та не повідомив її про це за два місяці як це передбачено положеннями ст. ст. 32 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_171/ed_2015_04_05/pravo1/KD0001.html?pravo=1>, 103 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_336711/ed_2015_04_05/pravo1/KD0001.html?pravo=1> та ст. 29 Закону України «Про оплату праці» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_113/ed_2014_12_28/pravo1/Z950108.html?pravo=1>, тому просила скасувати як незаконний вищевказаний наказ в частині, що стосується її. Крім того, просила стягнути з відповідача на свою користь судові витрати у вигляді оплати послуг адвоката у сумі 1 тис. грн.

Рішенням Рівненського міського суду від 26 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 08 квітня 2015 року, указаний позов задоволено частково.

Визнано недійсним наказ Рівненського державного гуманітарного університету від 22 вересня 2014 року № 189-п в частині переведення ОСОБА_3 із 1,0 на 0,75 ставки старшого викладача кафедри теорії методики профосвіти Рівненського державного гуманітарного університету.

В частині вимог про стягнення з Рівненського державного гуманітарного університету на користь ОСОБА_3 понесених судових витрат відмовлено.

Стягнуто з Рівненського державного гуманітарного університету в дохід держави судовий збір у розмірі 243 грн 60 коп.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Проте оскаржувані судові рішення зазначеним нормам процесуального права не відповідають.

Визнаючи недійним наказ Рівненського державного гуманітарного університету від 22 вересня 2014 року № 189-п про переведення позивача з 1,0 на 0,75 ставки старшого викладача, суд першої інстанції виходив з його незаконності, оскільки всупереч вимог ч. 3 ст. 23 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_112/ed_2015_04_05/pravo1/KD0001.html?pravo=1> та ст. 103 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_336711/ed_2015_04_05/pravo1/KD0001.html?pravo=1> відповідач не повідомив свого працівника - позивача у справі за два місяці про зміну умов оплати праці в бік погіршення, у зв'язку із змінами в організації виробництва та праці. При цьому суд встановив, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, в зв'язку із чим виникла необхідність перегляду розміру заробітної плати для своїх працівників у бік погіршення.

Однак з такими висновками погодитися не можна виходячи з наступного.

Частиною 3 ст. 32 КЗпП України установлено, що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни (ст. 103 КЗпП України).

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до ст. ст. 21, 22 Закону України «Про оплату праці» роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективним договором. Розмір заробітної плати за працю може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати тільки в разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилась браком, та з інших передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника.

Оскільки при зміні систем та розмірів оплати праці у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці (ч. 3 ст. 32 КЗпП), введенні нових або зміні діючих умов оплати праці у бік погіршення (ст. 103 КЗпП) роботодавець повинен повідомити про це працівника не пізніше ніж за два місяці до їх запровадження, порушення цього строку може бути підставою для задоволення вимог працівника про оплату праці згідно з попередніми умовами за період, на який було скорочено зазначений строк попередження.

Проте, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд в достатньому обсязі не визначився з правовими наслідками недотримання роботодавцем установленого ч. 3 ст. 32, ст. 103 КЗпП України строку повідомлення працівника про зміни в організації виробництва і праці, а також введення нових або зміну діючих умов оплати праці у бік погіршення та не з'ясував питання про те, чи є таке недотримання строків підставою для скасування наказу від 22 вересня 2014 року № 189-п в частині переведення ОСОБА_3 із 1,0 на 0,75 ставки старшого викладача кафедри теорії методики профосвіти Рівненського державного гуманітарного університету за встановленого факту зміни в організації виробництва і праці відповідача та неможливості збереження попереднього розміру заробітної плати в результаті зменшення кількості студентів, на підтвердження чого відповідач надав відповідні докази.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st4>).

За змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 12 ЦК України <nau://ukr/435-15|st12> передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, саме на суд як на державний орган покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, у зв'язку з чим суд має право й зобов'язаний визначити характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

Проте на порушення положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, а саме: не роз'яснив позивачу право уточнити позов та визначитися зі способом захисту його порушеного права, враховуючи надані Пленумом Верховного Суду України роз'яснення щодо застосування ч. 3 ст. 32, ст. 103 КЗпП, наведені у п. 12 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».

У силу наданих чинним ЦПК України повноважень апеляційний суд був позбавлений можливості на стадії апеляційного розгляду справи вчинити процесуальні дії згідно зі ст. 10 ЦПК України щодо уточнення позивачем позовних вимог, адже в силу ст. 303 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-215, 303 <nau://ukr/1618-15|st303>, 315 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st316> не дотрималися норм процесуального права, в достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, неправильно встановили правову природу заявленого позову та не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Рівненського державного гуманітарного університету задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 08 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак