Ухвалаіменем україни
27 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Парінової І.К.,Коротуна В.М.,Ступак О.В.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до комунальної установи «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» про зміну наказів, зміну запису у трудовій книжці, стягнення недорахованої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до комунальної установи «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» про зміну наказу від 21 червня 2012 року № 18 у частинах періоду та тривалості відпустки, зміну наказу від 11 квітня 2013 року № 57 у частині дати звільнення, зміну запису у трудовій книжці та стягнення недонарахованої заробітної плати і відпускних. Вимоги обґрунтовано тим, що з 08 жовтня 2011 року вона працювала на посаді лікаря-інтерна у комунальній установі «Одеська обласна клінічна психіатрична лікарня № 1», яка згідно з рішенням від 26 грудня 2012 року № 703-VI перейменована у комунальну установу «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я». Внаслідок зазначених вище протиправних наказів вона не використала 47 календарних днів щорічної оплачуваної відпустки при звільнені, з яких: 19 календарних днів за перший рік роботи в інтернатурі, оскільки не була повідомлена про наказ від 21 червня 2012 року № 18, яким їй було надано відпустку тривалістю 49 календарних днів з 02 липня 2012 року по 19 серпня 2012 року та з 01 серпня 2012 року вийшла на роботу згідно з навчальним планом інтернатури; 24 календарні дні за 2-й рік (півріччя) роботи, оскільки відповідач звільнив її за наказом від 11 квітня 2013 року № 57 без надання відпустки при звільненні; 4 святкові та неробочі дні (1, 2, 5, 9 травня), що припадають на період відпустки при звільнені. Також ОСОБА_4 вказує що вона не отримала розрахунок за невикористану щорічну відпустку при звільнені за 2-й рік (півріччя) роботи в інтернатурі та матеріальну допомогу на оздоровлення під час відпустки; заробітну плату за відпрацьовані робочі дні в період з 01 серпня 2012 року по 19 серпня 2012 року, оскільки замість заробітної плати відповідач нарахував їй відпускні за 19 календарних днів. Крім того, їй не зараховано 47 календарних днів до трудового стажу, оскільки відповідач звільнив її через вісімнадцять місяців і не продовжив з нею трудовий договір на 47 календарні дні до закінчення відпустки. Вважаючи вищевказані накази незаконними, позивач просила позов задовольнити.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 березня 2015 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові, виходячи з безпідставності та недоведеності вимог.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги стосуються переоцінки доказів, викладених в оскаржуваних рішеннях, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції, та не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи було допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

І.К. ПаріноваВ.М. КоротунО.В. Ступак