Категорія 43 Доповідач Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі головуючого Сала Т.Б., суддів Нікушина В.П., Зайцева А.Ю., при секретарі Торбасюк О.І., за участю представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4, представника виконавчого комітету ВМР, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 травня 2015 року ухвалене у цивільній справі за позовом Виконавчого комітету Вінницької міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_2, які діють в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, за участю Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визнання ордеру на житлове приміщення недійсним та виселення,

встановила:

В листопаді 2014 року виконавчий комітет Вінницької міської ради (далі - ВМР) звернувся в суд з вказаною вище позовною заявою в якій просив визнати недійсним ордер № 7 на житлове приміщення АДРЕСА_1 виданого ОСОБА_3, та виселити її, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_7, та її чоловіка - ОСОБА_2 до кімнати АДРЕСА_2

Позов мотивовано тим, що згідно рішення комітету міської ради гуртожиток №26 було передано до комунальної власності. ОСОБА_3 зі своєю сім'єю в складі 5 осіб була зареєстрована та проживала в кімнаті НОМЕР_1 в даному гуртожитку №26 в період з 2004 року по 2011 рік.

Рішенням Вінницької міської ради надано дозвіл на приватизацію кімнат в даному гуртожитку. Рішенням виконавчого комітету міської ради від 27.05.2010 року № 1075 ОСОБА_3 та членам її сім'ї передано у власність кімнату НОМЕР_1 даного гуртожитку та видано свідоцтво на право власності.

В зв'язку з необхідністю покращення житлових умов за згодою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 громадською комісією з житлових питань при виконкомі міської ради було розглянуто питання щодо обміну жилих приміщень, а саме кімнати НОМЕР_1 на кімнату НОМЕР_2 про що комісією було прийняте рішення від 18.10.2011 року.

Відповідачі надали зобов'язання щодо звільнення кімнати НОМЕР_1 та передачу вказаної кімнати у комунальну власність міста в обмін на кімнату НОМЕР_2.

Протоколом засідання громадської комісії з житлових питань при виконкомі міської ради № 17 від 18.10.2011 року було видано ордер ОСОБА_3 зі складом сім'ї п'ять осіб на кімнату НОМЕР_2 цього ж гуртожитку (житлова площа 22,0 м2) в обмін на приватизовану кімнату НОМЕР_1.

Основною умовою надання кімнати НОМЕР_2 у зазначеному гуртожитку було звільнення відповідачами кімнати НОМЕР_1. В зв'язку з чим рішенням виконавчого комітету міської ради № 2464 від 13.10.2011 року, було скасовано пункт рішення виконкому, про передачу кімнати НОМЕР_1 в приватну власність сім'ї ОСОБА_3 та доручено КП «ВМБТІ» провести скасування реєстрації права власності на цю кімнату.

ОСОБА_3 здано до виконавчого комітету міської ради оригінал свідоцтва на право власності на кімнату НОМЕР_1. Однак, у супереч домовленості та зобов'язань, які були надані виконавчому комітету міської ради, сім'я ОСОБА_3 займає дану кімнату, що послужило підставою для звернення виконкомом ВМР з вказаним позовом в суд.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 травня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним ордер на житлове приміщення НОМЕР_2 в гуртожитку АДРЕСА_1 виданого ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 та малолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_2

Виселено ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 та малолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_7 та її чоловіка ОСОБА_2 до кімнати НОМЕР_1 гуртожитку АДРЕСА_1

Вирішено питання судових витрат.

З таким рішенням суду не погодились ОСОБА_2, ОСОБА_3 і оскаржили його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову в повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги відповідачі посилаються на незаконність та необґрунтованість рішення суду через неправильне застосування судом норм матеріального права, неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Зокрема, судом першої інстанції не встановлені обставини, які є підставою відповідно до ст. 59 ЖК УРСР для визнання ордеру недійсним на час його видачі, а отже не встановлено належних доказів щодо неправомірності дій відповідачів та не доведено факту порушення прав позивача.. Порушення позивачем згаданих зобов'язань щодо виселення з квартири НОМЕР_1 не є підставою для визнання ордеру недійсним. Дії позивача щодо позбавлення скаржників прав на будь-яке житло, є неправомірними, а заявлені і задоволені судом вимоги щодо позбавлення права на кімнату НОМЕР_1 не відповідають нормам діючого законодавства.

Перевіривши обґрунтованість вимог апеляційної скарги, а також законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 разом з своєю сім'єю у складі п'ять осіб (вона, чоловік та три сина) була зареєстрована та проживала в кімнаті НОМЕР_1 житловою площею 12 кв. м. в гуртожитку АДРЕСА_1 в період з 2004 по 2011 рр.

Рішенням Вінницької міської ради 44 сесії 5 скликання від 19.02.2010 р. № 2679 надано дозвіл на приватизацію кімнат в даному гуртожитку.

Рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 27.05.2010 р. №1075 ОСОБА_3 та членам її сім'ї передано у власність кімнату НОМЕР_1 гуртожитку АДРЕСА_1 та видано свідоцтво на право власності.

В свідоцтві про право власності на житло, виданого в травні 2010 року вказано кімната НОМЕР_1 перебуває у приватній власності ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 по 1/3 частці на кожного.

На засіданні громадської комісії з житлових питань виконкому Вінницької міської ради, було розглянуто питання та прийнято рішення про видачу ордеру та надання дозволу МКП «ЖЕК - 15» на вселення і укладання договору найму на кімнату НОМЕР_2 площею 22 кв. м. в гуртожитку по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 на склад сім'ї п'ять осіб, що оформлено протоколом № 17 від 18.10.2011 року.

15.10.2011 р. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надали зобов'язання щодо звільнення належної їм на праві власності кімнати НОМЕР_1 та згоду про передачу вказаної кімнати у комунальну власність міста в обмін на кімнату № 156 цього ж гуртожитку.

Підставами для задоволення позовних вимог судом першої інстанції, були по-перше, невиконання відповідачами своїх зобов'язань щодо виселення, і ці зобов'язання є умовами передбаченими ст. 59 ЖК УРСР, по-друге - видача ордеру саме на нежитлову площу - комору, що суперечить вимогам ст. 58 ЖК УРСР.

З даними висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до принципу диспозитивності, викладеного в ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями осіб, поданими відповідно до ЦПК України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін.

Принцип змагальності стверджує про те, що кожна сторона повинні довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 11ЦПК України).

В роз'ясненнях, які містяться в Постанові Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» п. 26, вказано, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосують предмета доказування.

Отже, колегія суддів вважає, суд першої інстанції повинен розглядати вимоги позову встановлюючи обставини справи, які фактично є підставою позовних вимог, та брати до розгляду ті докази, які підтверджують підстави позовних вимог.

На підставі ст. 129 ЖК України та ч. 1 п. 10 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року N 208, єдиною підставою для зайняття жилого приміщення в гуртожитку є ордер.

Ордер є підставою для вселення на надану жилплощу, після якого особа набуває право користування жилим приміщенням.

Позбавлення такого права та виселення особи можливе лише з підстав, передбачених законом, зокрема, статтями 59, 72, 132 Житлового кодексу УРСР. Виключно з підстав і в порядку, передбачених законом, може здійснюватись обмеження права користування жилим приміщенням (ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу УРСР).

Ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень (ст. 59 ЖК УРСР).

Вказані у ст. 59 ЖК УРСР підстави умовно можна поділити на три групи:

· подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов;

· порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення;

· неправомірні дії службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень

Виконавчий комітет Вінницької міської ради в обґрунтування вимог позову зазначає єдину підставу для визнання ордеру недійсним - порушення своїх зобов'язань відповідачами про виселення з кімнати 39 в кімнату 156 даного гуртожитку.

Дана підстава не може бути тією умовою, за якою ордер на вселення може бути визнаний недійсним.

Доказів того, що на момент видачі ордеру існували саме підстави передбачені ст. 59 ЖК УРСР, суду не надано, що стверджує про відсутність таких, а отже, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення позову в частині визнання ордеру недійсним немає.

Крім того, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, визнавши ордер недійсним з тих підстав, що він виданий на нежитлове приміщення. При цьому суд лише встановив, що кімната № 156 в якийсь період була коморою, разом з цим не дослідив обставини переведення нежитлового приміщення в житлове та інші обставини пов'язані з цим.

Колегією суддів не беруться до уваги пояснення представника виконкому в частині тих, що ОСОБА_3 разом із своїм чоловіком відмовились від свого права власності, оскільки, відповідно до ч. 3 ст. 347 ЦК України, у разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не вчиняли дій, передбачених вказаною статтею ЦК України, а їх розписка про виселення не являється доказом, який стверджує про відмову від власності.

Судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету міської ради № 2464 від 13.10.2011 року було скасовано пункт рішення виконкому про передачу кімнати НОМЕР_1 в гуртожитку по АДРЕСА_1 в приватну власність сім'ї ОСОБА_3 та доручено КП «ВМБТІ» провести скасування реєстрації права власності на кімнату НОМЕР_1 в цьому гуртожитку та яка була зареєстрована за громадянами ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5

Скасування виконавчим комітетом вказаного пункту власного ж рішення, суперечить статті 47 Конституції України, в якій зазначається, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду, та суперечить нормам ст. 346 ЦК України, яка вказує на підстави припинення права власності, а отже, дана обставина не є підставою для позбавлення права власності на нерухоме майно.

Також, представник позивача пояснила, що фактично, це був обмін жилими приміщеннями, однак, це суперечить п. 15 Примірного положення про гуртожитки, де зазначено, що жила площа в гуртожитках не підлягає обміну, розділу, бронюванню і здачі в найм.

Твердження позивача, що він позбавлений можливості розпоряджатись кімнатою НОМЕР_1 у вказаному гуртожитку є безпідставними, оскільки власник даного житла, яким на час розгляду справи є орган місцевого самоврядування, має право обрати захист порушеного права в інший спосіб, передбачений ст.16 ЦК України та нормами ЖК УРСР.

Відповідно до змісту ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням, займаним на законній підставі.

Колегія суддів проаналізувавши всі обставини встановлені судом, керуючись вищезгаданими нормами права, прийшла до висновку, оскільки позовна вимога щодо визнання ордеру недійсним задоволенню не підлягає, а від так, як наслідок, який передбачений ст. 117 ЖК УРСР, не підлягає задоволенню і позовна вимога про виселення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 травня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог Виконавчого комітету Вінницької міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_2, які діють в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, за участю Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визнання ордеру на житлове приміщення недійсним та виселення відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: