У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за прострочення виконання грошового зобов'язання, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 13 жовтня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Волинської області від 2 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, просив стягнути з ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 11 649 грн 33 коп. за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 16 липня 2012 року стягнуто з ОСОБА_4 на його користь 65 000 грн, 650 грн судового збору та 881 грн витрат на правову допомогу. Станом на 1 вересня 2014 року зазначене судове рішення не виконано, заборгованість ОСОБА_4 становить 62 475 грн 20 коп.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 13 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 2 грудня 2014 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення у справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, та задовольнити позов.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюється на спірні правовідносини, отже відсутні підстави для стягнення коштів за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Судами встановлено, що вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 30 грудня 2010 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк п'ять років із позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 40 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та на користь ОСОБА_6 - 25 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди (а.с. 9-14).

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 16 липня 2012 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення шкоди в порядку регресу задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у порядку регресу 65 000 грн, сплачених на відшкодування моральної шкоди, 650 грн судового збору та 881 грн 60 коп. витрат на правову допомогу (а.с. 17).

21 вересня 2012 року Нововолинським міським судом Волинської області на підставі зазначеного рішення суду видано виконавчі листи (а.с. 18, 21).

3 жовтня 2012 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Нововолинського міського управління юстиції Панасюком В.А. було винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень № 34558157 та № 34562015 (а.с. 19, 22).

Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості за зведеним виконавчим провадженням заборгованість ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 станом на 27 серпня 2014 року становить 62 475 грн 20 коп. (а.с. 8).

Як установлено судами, рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 16 липня 2012 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у порядку регресу 65 000 грн, сплачених на відшкодування моральної шкоди, 650 грн судового збору та 881 грн 60 коп. витрат на правову допомогу.

Згідно із ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

За змістом ст. ст. 1172, 1191 ЦК України фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником під час виконання трудових обов'язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Правовідносини про стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, регулюються положеннями ст. ст. 130-134 КЗпП України.

Згідно із ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз ч. 2 ст. 625 ЦК України дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобов'язання, встановлена ст. 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобов'язання.

При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій зазначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами трудового законодавства.

За таких обставин суди дійшли правильного висновку про те, що положення ч. 2 ст. 625 ЦК України не застосовуються до спірних правовідносин, оскільки вони врегульовані положеннями трудового законодавства, та обґрунтовано вважали, що з рішення суду про стягнення на користь позивача у порядку регресу коштів, сплачених на відшкодування шкоди, завданої працівником при виконанні трудових обов'язків, зобов'язальні правовідносини не виникають.

Доводи касаційної скарги про застосування апеляційним судом ст. 117 КЗпП України не впливають на висновки апеляційного суду про відмову в позові.

Апеляційний суд не застосовував до спірних правовідносин ст. 117 КЗпП України, а посилався на неї, як на обґрунтування правової позиції, що трудові правовідносини регулюються трудовим законодавством.

Згідно із ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді судами першої та апеляційної інстанції допущені порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 13 жовтня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Волинської області від 2 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

В.І. Мартинюк

М.І. Наумчук

А.С. Олійник