Справа № 414/999/13-ц
Провадження № 22ц/782/120/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 червня 2015 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Луганської області в складі :

головуючого - Єрмакова Ю.В.,

суддів - Авалян Н.В., Гаврилюка В.К.

за участю секретаря - Веселові С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 26 лютого 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, АТ "СК "АХА Страхування" про стягнення коштів у зв'язку зі смертю годувальника,-

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2013р. позивачка звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача ОСОБА_1 та просила стягнути з останнього 1/3 частину мінімальної заробітної плати, що складає 382. 33 грн. на утримання неповнолітнього сина та 1/3 частину мінімальної заробітної плати, що складає 382.33 грн. на своє утримання. А також по 3000 грн. на санаторно-курортне лікування дитини щорічно.

В грудні 2014 року позивачка подала позовну заяву про збільшення позовних вимог , відповідно до яких просила також стягнути з відповідача ОСОБА_1 на її користь у рахунок компенсації завданої моральної шкоди 60000 грн., а також судовий збір в сумі 600грн.

В обгрунтування позову зазначила, що внаслідок дорожньо-траспортної пригоди, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_2 року, помер її чоловік ОСОБА_3. Вироком Кремінського районного суду Луганської області від 8.04.2013 року відповідача ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Син потерпілого - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є інвалідом дитинства, потребує сторонньої допомоги, у зв'язку з чим позивачка просила задовольнити позов.

Справа неодноразово розглядалася судами та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року рішення суду першої інстанції від 9 липня 2013 року та ухвала апеляційного суду Луганскьої області від 28 листопада 2013 року були скасовані, справу передано до суду першої інстанції на новий розгляд у зв'язку з вирішенням питання щодо притягнення як співвідповідача А Т "СК "АХА Страхування".

Ухвалою Кремінського районного суду Луганської області від 26 вересня 2014 року АТ "СК "АХА Страхування" залучено до участі у справі як співвідповідачем.

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 26 лютого 2015 року позов було задоволено частково.

Суд стягнув, починаючи з 28.02.2012 року з ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1. на користь ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_3. відшкодування на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 - у розмірі 1/3 частини мінімальної заробітної плати щомісячно, що складає 382.3З грн. до повноліття дитини.

Стягувати з 28.02.2012 року з ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 відшкодування в зв'язку з доглядом за дитиною інвалідом дитинства ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 - у розмірі 1/3 частини мінімальної заробітної плати щомісячно, шо складає 382.33 грн. до досягнення дитиною чотирнадцяти років, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Стягнути з ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1. на користь ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, в рахунок відшкодування моральної шкоди 57 450 гри. та 574.50 гри. судових витрат у справі.

В частині стягнення з ОСОБА_1 3000 грн. щорічно на санаторно- курортне лікування відмовити за необгрунтованістю.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до АТ "СК "АХА Страхування" про стягнення коштів у зв'язку зі смертю годувальника відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідач ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Іншими сторонами рішення суду не оскаржується.

Заслухавши доповідача, з'явившихся сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право:

1) постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін;

2) скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно з законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності зі ст.214 ЦПК України Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Такі вимоги судом першої інстанції виконані частково.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка, як дружина та дитина перебували на утриманні загиблого внаслідок ДТП, у зв'язку з чим мають право на відшкодування шкоди у зв'язку із втратою годувальника, і, оскільки позивачка ніяких позовних вимог до співвідповідача АТ "СК "АХА Страхування" не висувала, така шкода підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1, моральна шкода, на думку суду першої інстанції повинна бути стягнута з відповідача ОСОБА_1 за вирахуванням ліміту відповідальності Страховика (2550грн), у зв'язку з чим і дійшов висновку про часткову обґрунтованість вимог.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду частково, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За статтею 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо поадання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (Ст.60 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року сталося ДТП, внаслідок якого ОСОБА_3 помер від отриманих травм, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Вироком Кремінського районного суду Луганської області від 08.04.2013 року винним у вчиненні ДТП визнано відповідача ОСОБА_1.

Цивільно -правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 на момент ДТП була застрахова у співвідповідача АТ "СК "АХА Страхування", відповідно до поліса якого страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю та здоров'ю складає -100000 тис. грн., за шкоду, заподіяну майну - 50000 тис.грн., розмір франшизи 1000 тис. грн..

Також встановлено, що на утриманні померлого ОСОБА_3 на момент його смерті перебували його дружина - позивачка по справі та син - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, який є інвалідом дитинства та потребує сторонньої допомоги, що підтверджується свідоцтвом про народження та довідкою-характеристикою про склад сім'ї.

Зазначені обставини підтверджуються сторонами по справі та ніким оспорюються.

Згідно ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Відповідно до ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам). які досягли пенсійного віку, встановленого законом. - довічно; 3) інвалідам - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім'ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого - протягом п'яти років після його смерті.

Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів.

У відповідності до ч. 1 ст. 1202 ЦК України, відшкодування шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більше як за три роки наперед.

Як вбачається з п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, у позивачки виникло право на відшкодування володільцем джерела підвищеної небезпеки шкоди, у тому числі і моральної, у зв'язку зі смертю годувальника - її чоловіка, на утриманні якого знаходилась вона та дитина, та який загинув внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Разом з тим, суд помилково дійшов висновку, що у даному випадку відшкодування вказаної шкоди позивачці та її малолітній дитині є обовязком відповідача у повному обсязі.

Відповідно до статті 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно статті 21 Закону «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів.

У п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» надано роз'яснення, що відповідно до статті 21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів.

У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка.

У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.

При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди.

Відповідно до положень статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Потерпілому відшкодовується також моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 23 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого у результаті дорожньо-транспортної пригоди, є шкода (в тому числі моральна шкода), пов'язана, зокрема, із смертю потерпілого.

Крім того, положення ст. 27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка були чинною на момент смерті потерпілого) визначає підстави відшкодування страховиком шкоди, заподіяної смертю потерпілого.

За змістом указаної норми, право на отримання відшкодування за шкоду, пов'язану із смертю потерпілого, мають особи, які знаходилися на утриманні потерпілого, та особи, які взяли на себе витрати з поховання.

У зв'язку із смертю годувальника в результаті дорожньо-транспортної пригоди право на страхове відшкодування мають: діти (в тому числі усиновлені) до досягнення ними повноліття: непрацездатна вдова (вдовець), непрацездатні батьки - до відновлення ними працездатності, а також працездатна вдова (вдовець), якщо у сім'ї є діти віком до восьми років; інші члени сім'ї, які знаходилися на утриманні потерпілого.

Страхове відшкодування виплачується, якщо смерть потерпілого в результаті дорожньо- транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком такої дорожньо-транспортної пригоди.

У зв'язку із смертю годувальника відшкодовується частина неотриманих доходів потерпілого, яка кожному утриманцю належала б при його житті, за вирахуванням пенсій, наданих утриманцям внаслідок втрати годувальника. Витрати на поховання мають бути обгрунтовані та відшкодовуються при наданні страховику оригіналу свідоцтва про смерть та документів, які підтверджують такі витрати.

За умовами договору або за поданням одержувачів страхового відшкодування та за погодженням із страховиком таке відшкодування може бути виплачено у вигляді одноразової компенсації.

Згідно п. п. 1.6 Порядку проведення розрахунку розміру страхового відшкодування утриманцям у зв'язку із смертю годувальника внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 грудня 2004 року № 1776, розрахунок розміру страхового відшкодування, що виплачується утриманцям у зв'язку із смертю годувальника внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, проводиться у межах визначеного законодавством ліміту відповідальності страховика за шкоду, заподіяну життю та здоров'ю потерпілих, який діяв на дату укладення договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За умовами договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або за письмовою заявою (заявами) осіб, які мають право на страхове відшкодування, і за погодженням із страховиком страхове відшкодування може виплачуватися одноразово або регулярно, послідовно (щомісяця, щокварталу, щороку ).

Судом встановлено, що відповідач, який застрахував свою відповідальність на випадок ДТП у порядку, встановленому вказаним Законом України, та строки повідомив співвідповідача - страхову компанію про скоєну ДТП, тобто створив умови для позивачки для отримання страхового відшкодування завданої шкоди, співвідповідачем решень про відмову у страховому відшкодуванні позивачці не приймалося.

Доказів, що страховою компанією позивачці виплачено страхове відшкодування, яке не є достатнім для повного відшкодування завданої шкоди, суду не надано.

З пояснень представників позивачці встановлено, що остання до Страховика за отриманням відшкодування шкоди не зверталася взагалі.

Заявлені позивачкою суми до відшкодування визначені нею у повному розмірі, без відрахування сумм, які вона могла б отримати від страхової компанії, як страхові виплати, тобто вказані суми щомісячних виплат на утримання малодітньої дитини та її самої не є різницею, яку у відповідності з вимогами ст. 1194 ЦК України має сплачувати особа, яка завдала шкоди, тобто відповідач по справі.

Таким чином, суд помилково дійшов висновку про необхідність покладення на відповідача обов'язку по відшкодуванню матеріальної шкоди у заявленому позивачкою вигляді та розмірі шляхом стягнення коштів на утримання дитини і її самої.

Тому рішення в цій частині не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

В частині відмови у стягненні вказаних сум на утримання дитини та самої позивачки з співвідповідача- страхової компанії, як відшкодування шкоди, на загальних підставах, суд дійшов правильного висновку, оскільки відповідальність з підстав ст.1200 ЦК України вимагає наявності загальних підстав для такої відповідальності, що відсутнє у даному випадку, оскільки співвідповідач не причетний до дорожньо-транспортної пригоди, в якій загинув чоловік позивачки.

Вимог до співвідповідача - страхової компанії з інших підстав, тобто з підстав, передбачених Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивачкою не заявлялося.

Отже, позивачка не позбавлена можливості вирішувати питання отримання страхового відшкодування у встановленому законом порядку, а у разі виникнення спору, це питання може бути вирішено у судовому порядку на загальних підставах. Крім того, у разі, якщо страхових виплат буде недостатньо для повного відшкодування завданої матеріальної шкоди втратою годувальника, позивачка також вправі вирішити питання отримання різниці з відповідача шляхом звернення до суду на загальних підставах.

Вирішити дане питання у цій справі не надається можливим, оскільки позивачкою таких вимог не заявлено, а відповідно до положень цивільного процесуального законодавства, суд розглядає справи у межах заявлених позовних вимог, крім того, у справі відсутні достатні докази стосовно розміру відшкодування, яке могло бути призначено позивачці страховою компанією- співвідповідачем по справі.

Що стосується задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд дійшов правильного висновку про необхідність покладення такого обов'язку на відповідача, зменшивши суму моральної шкоди, визначену позивачкої, розмір якої визначений без врахування вимог ст.23 ЦК України.

Згідно з частинами 1,2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої , членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи , а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Враховуючи роз'яснення надані в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року № 4 (з наступними змінами) де зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру і обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, з урахуванням обставин справи, вимог закону в цій частині, судова колегія вважає, що розумний розмір моральної шкоди слід визначити у у сумі 30000 грн., а не у тім розмірі, який визначено позивачкою та зменшено судом.

А враховуючи приписи Закона України «Про обов'язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції від 08.01.2012 року щодо ліміту відшкодування моральної шкоди 2550 гр., яку відшкодовує страхова компанія, судова колегія вважає за можливим стягнути з відповідача різницю між визначеним судом розміром моральної шкоди і тим розміром, який міг бути відшкодований страховою компанією у разі звернення позивачки до страхової компанії з цього приводу, у сумі 27450грн.

Таким чином, судова колегія вважає, що в зазначеній частині судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону, що призвело до неправильного вирішення спору.

Судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу та тягнуть зміну рішення суду в зазначеній частині.

Інші доводи апелянта про те, що у резолютивній частині рішення зазначено, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до АТ «СК» АХА Страхування» про стягнення коштів у зв'язку зі смертю годувальника відмовити, однак в мотивувальній частині рішення (абзац 23 і 24) зазначено, що позивачка до Страховика за отриманням відшкодування шкоди взагалі не зверталася та ніяких вимог до нього не пред'являє, а також « Оскільки позивачка до Страховика за отриманням відшкодування не зверталася, ніяких вимог не висувала протягом строку, передбаченому законодавством та в період судового розгляду, тому залучений співвідповідач не може відповідати за заяваленими вимогами, на увагу не заслуговує, оскільки після залучення до участі у справі співвідповідача - страхової компанії, зі змісту вказаної правової норми випливає, що співвідповідач притягнутий за тими ж вимогами, які заявлено до основного відповідача і тому суд має розглядати заявлені вимоги, як однакові вимоги до відповідача і співвідповідача одночасно, позивачкою окремо до співвідповідача вимоги не заявлялися, заяв суду про те, що вона відмовляється від заявлених вимог до співвідповідача, не подавала. Тому суд правильно розглядав заявлені позивачкою вимоги, як вимоги до обох відповідачів і правильно дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні цих вимог до співвідповідача.

Також, не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що суд в порушення норм процесуального права, а саме ч.2 ст.31 ЦПК України, стосовно того, що тільки до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом заяви змінити предмет або підстави позову, прийняв заяву про збільшення позовних вимог, оскільки позивачкою в даному випадку предмет та підстави позову не змінювались, останньою була подана заява про збільшення позовних вимог після скасування рішення та направлення на новий розгляд для розгляду справи по суті, що передбачено вказаною вище статтею.

Посилання апелянта на те, що суддя, який ухвалив рішення по данній справі, вже брав участь у розгляді цивільної справи, а саме ухвалою суду від 4 червня 2014 року встановляював порядок і спосіб виконання рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів у зв'язку зі смертю годувальника, а також приймав участь у розгляді кримінальної справи за обвинувачення відповідача ОСОБА_1, у зв'язку з чим суд повинен був би звернутися до матеріалів кримінальної справи та встановити факт небажання позивачів звертатися з позовними вимогами до страховика, якого постановою слідчого було притягнуто страховика, при наявності в матеріалах кримінальної справи страхового поліса, повинен був відмовити в задоволенні позовних вимог, а також прийняти рішення про самовідвід, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки ті справи, на які посилається апелянт є іншими справами, у тих справах ніяких рішень з приводу заявлених у цій справі вимог не приймалося, а тому підстав для самовідводу у судді не було.

Доводи апелянта про те, що ухвалюючи рішення про дату, з якої необхідно стягувати відшкодування, а саме з 28.02.2012 року суд першої інстанції не звернув уваги, на те, що Кремінським районним судом Луганськоїобласті від 5 травня 2014 прийнята ухвала,відповідно до якої стягнення з відповідача ОСОБА_1 починати з 15 травня 2013 року, тобто з дати подання заяви, не може бути прийнято до уваги, оскільки зазначена ухвала була прийнята за поданням держвиконавця на виконання рішення суду від 9 липня 2013 року, яке в подальшому було скасовано Ухвалою ВССУ від 30 липня 2014 року, а тому на даний час вказана ухвала не має юридичних наслідків.

Доводи апелянта про те, що зазначена цивільна справа є похідною з кримінальної справи, у якій потерпілим від злочину було визнано ОСОБА_5 і ОСОБА_6, а ОСОБА_2, ані суд, ані слідчий не визнавав потерпілою, а сама вона не звертался з вимогою визнати її потерпілою, що в свою чергу дає підстави вважати, що зазначеній особі не було нанесено моральної шкоди, на увагу не заслуговує, оскільки та обставина, що позивачка не брала участі у кримінальній справі у якості потерпілої, не позбавляє її права на вирішення питання про відшкодування шкоди у порядку цивільного судочинства за наявності у неї такого права.

Доводи апелянта про те, що довіреність, відповідно до якої представнику ОСОБА_5 не надавалися повноваження діяти в інтересах її малолітнього онука, на увагу не заслуговують, виходячи з наступного.

Дійсно з довіреності вбачається, що позивачка надала право на представництво тільки своїх інтересів, інтереси малолітньої дитини відсутні, однак позов був пред'явлений нею визначально і в інтересах малолітньої дитини, як законним представником, даних про те, що вона, як законий представник, відмовилась від цих вимог або просила залишити їх без розгляду, в справі не має. Видавши довіреність іншій особі на представництво її інтересів у суді, вона тим самим забажала, щоб розгляд справи відбувся за її відсутності за її вимогами, та за вимогами, як законного представника дитини, заяв про відмову від вимог, заявлених в інтересах малолітньої дитини, як законним представником, або про залишення цих вимог без розгляду, позивачкою не подавалося, а тому суд правильно розглядав вимоги у повному обсязі за її відсутності.

Доводи апелянта про те, що суд у вироку по кримінальній справі вже постановив про залишення позовних вимог ОСОБА_5 в інтересах її малолітнього онука ОСОБА_4 без розгляду з підстав неналежності її представництва у суді, на увагу не заслуговує, оскільки ця обставина не є перешкодою для звернення самої позивачки, як законного представника з зазначеними вище вимогами в інтересах неповнолітньої дитини.

Також слід зауважити, що вказані доводи та інші не є такими, що тягнуть за собою обов'язкове скасування судового рішення, а тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

Таким чином, рішення суду в зазначеній частині не в повній мірі відповідає обставинам справи та вимогам закону.

У відповідності зі ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право:

1) постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін;

2) скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду;

Як встановлено ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

За таких обставин, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення підлягає зміні зі скасуванням його у зазначеній частині та прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову щодо відшкодування матеріальної шкоди та про часткове задоволення позову про відшкодування моральної шкоди.

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Кремінського районного суду Луганської області від 26 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, АТ "СК "АХА Страхування" про стягнення коштів у зв'язку зі смертю годувальника - змінити, скасувавши в частині стягнення, починаючи з 28.02.2012 року з ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, відшкодування на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 - у розмірі 1/3 частини мінімальної заробітної плати щомісячно, що складає 382.3З грн. до повноліття дитини, а також в частині стягнення з 28.02.2012 року з ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 відшкодування в зв'язку з доглядом за дитиною інвалідом дитинства ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 - у розмірі 1/3 частини мінімальної заробітної плати щомісячно, шо складає 382.33 грн. до досягнення дитиною чотирнадцяти років, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог в цій частині - відмовити.

В частині стягнення з ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди - змінити, зменшивши її розмір до 27450грн.

В частині розподілу судових витрат рішення суду змінити, зменшивши суму судових витрат до 112,06 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду Луганської області набирає чинності негайно та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після його проголошення.

Головуючий :

Судді: