Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Соловей Р.С.
Справа № 415/4581/14-ц
Провадження № 22ц/782/136/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого судді Соловей Р.С.

суддів Стахової Н.В., Малієнко Н.В.

при секретарі Коротенку С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у місті Сєвєродонецьку цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 19 березня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Лисичанськміськсвітло» про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2014 року позивачка звернулась до суду з позовом, який неодноразово змінювала, остаточно просила стягнути на її користь з відповідача грошову компенсацію за невикористану відпустку за 111 календарних днів в сумі 27 417,85 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.11.2014 р. по 09.02.2015 р. в розмірі 24 075,28 грн. (а. с. 88)

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено за необгрунтованістю.

Не погодившись з таким судовим рішенням, вважаючи його незаконним і необґрунтованим, ухваленим з порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, позивачка подала апеляційну скаргу, якою просить це рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

У своїх запереченнях на апеляційну скаргу відповідач вважає правильним рішення суду першої інстанції та просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити. Позовні вимоги вважає недоведеними.

Заслухавши доповідь судді, пояснення апелянта та її представника, представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги і заперечень відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення не відповідає вказаним вимогам.

Судом правильно встановлено та не оспорюється сторонами, що ОСОБА_2 працювала головним бухгалтером у КП «Лисичанськміськсвітло» з 12.04.2010 р. та звільнена за ст. 38 КЗпП за власним бажанням 06.11.2014 р. (а. с. 22), а також правильно встановлено правовідносини, що склались між сторонами у справі та норми КЗпП України (ст. ст. 47, 116), якими вони регулюються.

Відмовляючи позивачці у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності того, що нею не були використані 111 днів відпустки.

На думку колегії суддів, такий висновок суду у оскаржуваному рішенні не цілком відповідає обставинам справи та вимогам норм матеріального та процесуального права. Відповідно до змісту ст. 215 ЦПК України позовні вимоги можуть бути задоволені повністю або частково (п. 4).

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Обґрунтованими є доводи апелянта щодо того, що суд першої інстанції не всебічно перевірив всі обставини у справі, допустив неповне зясування обставин, зокрема щодо кількості належних позивачці днів відпустки за весь період роботи та використаних фактично днів відпустки.

Мотивуючи свої висновки, суд у оскаржуваному рішенні послався на накази про надання позивачці відпусток та довідки, якими підтверджується виплата відповідних сум.

Однак судом не було належним чином досліджено накази про надання їй відпусток. Якщо навіть виходити з тривалості щорічної відпустки 24 календарні дні, за відпрацьований час позивачка отримала право на 109 днів відпустки, а наказами, копії яких було надано суду першої інстанції, підтверджено використання лише 91 дня (наказ за 2011 рік не надавався суду першої інстанції).

Крім того, суд не зясував тривалість щорічної відпустки позивачки на посаді головного бухгалтера, не визначив, скільки всього мало бути надано днів відпустки позивачці за весь відпрацьований на підприємстві час та не звернув уваги на загальну кількість використаних позивачкою днів відпустки за всіма наказами, копії яких відповідач надав до справи.

З оглянутого у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції колективного договору КП «Лисичанськмісксвітло» на 2013 2015 р. р., окремі аркуші якого долучено до справи (а. с. 166 173) , вбачається право кожного працівника на щорічну відпустку тривалістю у 24 календарні дні (п. 3.11 а. с. 169). У Додатку №10 до Колдоговору міститься Перелік ІТР та службовців, яким надається додаткова оплачувана відпустка за ненормований робочий день з посиланням на Галузеву угоду на 2010 2012 рік, і в цьому переліку посада головного бухгалтера не значиться (а. с. 170).

Натомість, у іншому примірнику цього ж Колективного договору, який зберігається в УПСЗН Лисичанської міської ради, міститься Додаток №10 з Переліком ІТР та службовців, яким надається додаткова оплачувана відпустка з посиланням на Галузеву угоду на 2010 2012 рік, з іншим текстом, у якому зазначено, зокрема, посаду головного бухгалтера щодо права на 7 днів додаткової оплачуваної відпустки (копія додатку на а. с. 231). Такий же перелік із посадою головного бухгалтера міститься і в Додатку №9 до Коллективного договору на 2010 2012 р. р. (а. с. 227 228).

Згідно з приписами ч. 1 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів ; жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

П. 2.2.4 Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об'єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі "Федерація роботодавців ЖКГ України" та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010 - 2012 роки передбачено надання працівникам з ненормованим робочим днем додаткової відпустки до 7 календарних днів у якості компенсації за виконаний обсяг робіт, ступінь напруженості, складність і самостійність у роботі, необхідність періодичного виконання службових завдань понад встановлену тривалість робочого часу. Список професій і посад, для яких може застосовуватися ненормований робочий день і конкретний термін відпустки, визначається у колективному договорі.

У Додатку № 7 до Галузевої угоди міститься орієнтовний перелік

робіт, професій і посад працівників з ненормованим робочим днем та, зокрема, у п. 7 посади головних бухгалтерів (старших бухгалтерів на правах головних бухгалтерів).

На користь того, що тривалість щорічної відпустки позивачки, яка працювала на посаді головного бухгалтера, становила 31 календарний день (24 дні основної та 7 днів додаткової відпустки) свідчить і та обставина, що наказом №103-к від 29.10.2012 р. (а. с. 54) та наказом №29-к від 21.05.2014 р. позивачці (а. с. 63) надавались відпустки на 31 календарний день (у всіх інших випадках відпустки надавались частками).

Оцінюючи викладене вище у сукупності, а також те, що представником відповідача у судовому засіданні 28.05.2015 р. Колективний договір надавався для огляду у непрошитому вигляді, на що звертав увагу представник апелянта, що відповідачем заявлено про викрадення з підприємства ряду первинних документів, колегія суддів вважає надані відповідачем в цій частині докази такими, щодо яких є сумніви у їх обєктивності та достовірності, тому не бере їх до уваги.

Колегія суддів вважає достовірним доказом, що спростовує докази, надані в цій частині відповідачем, Додаток №10 з Переліком ІТР та службовців, яким надається додаткова оплачувана відпустка у 7 днів, у примірнику, який зберігається в УПСЗН Лисичанської міської ради.

Отже, колегія суддів вважає встановленим, що тривалість щорічної відпустки позивачки становила 31 календарний день.

Позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 12.04.2010 р. по 06.11.2014 р. (а. с. 10, 22), тобто 4 роки 6 місяців 24 дні (або 4 роки 208 днів). Виходячи з тривалості щорічної відпустки у 31 день у позивачки за весь відпрацьований на підприємстві час виникло право на відпустку тривалістю 141 день (з розрахунку 31 х 4 + 31 : 365 х 208 = 141).

З оглянутих у судовому засіданні наказів про відпустки, копії яких долучені до справи (а. с. 54 65, 165), вбачається, що позивачкою було використано 110 днів щорічної відпустки: 19 календарних днів з 01.12 по 19.12.2011 р. за наказом №109-к від 25.11.2011 р.; 31 календарний день з 29.10 по 29.11.2012 р. за наказом №103-к від 29.10.2012 р.; 10 календарних днів з 07.06 по 16.06.2013 р. за наказом №69-к від 06.06.2013 р.; 31 календарний день з 21.05 по 20.06.2014 р. за наказом №29-к від 21.05.2014 р.; 2 календарні дні з 03.07 по 04.07.2014 р. за наказом №38-к від 02.07.2014 р.; 8 календарних днів з 21.07 по 28.07.2014 р. за наказом №45-к від 18.07.2014 р.; 5 календарних днів з 26.09 по 30.09.2014 р. за наказом №67-к від 25.09.2014 р.; 4 календарні дні з 10.10 по 13.10.2014 р. за наказом №73-к від 08.10.2014 р.

Зазначеними наказами підтверджується використання позивачкою 110 календарних днів відпустки за весь відпрацьований нею на підприємстві час.

Використання позивачкою 31 календарного дня відпустки (з розрахунку 141 110 = 31) наразі доказами у справі не підтверджено, та відповідач не визнає за нею право на відпустку, окрім використаних нею відпусток, вважаючи, що тривалість її щорічної відпустки становить 24 календарні дні.

Відповідно до приписів ч. ч. 1, 3, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень ; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачка оспорює використання відпусток в грудні 2011 року, в жовтні листопаді 2012 року, а також використання 31 календарного дня відпустки в травні червні 2014 р., стверджуючи, що у травні їй було надано відпустку всього на два дні.

Використання відпусток за іншими вказаними наказами позивачка не заперечує, визнаючи, таким чином, що за весь час роботи на підприємстві використала лише 31 календарний день відпустки.

Колегія суддів визнає вказані вище накази про надання ОСОБА_2 відпусток достовірними доказами, оскільки вони є належно оформленими, підписані посадовими особами, зокрема, і самою ОСОБА_2 як головним бухгалтером. Використання позивачкою спірних відпусток підтверджується оглянутими у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції табелями обліку робочого часу, копії яких долучені до справи (а. с. 205 - 209), а також оглянутими у судовому засіданні відомостями нарахування заробітної плати з яких вбачається нарахування відпускних, зокрема, по спірних відпустках.

Апелянтом та її представником не надано обєктивних доказів, якими спростовувались би вказані вище докази, що підтверджують використання позивакою спірних відпусток.

Допитана судом першої інстанції в якості свідка ОСОБА_3, яка працювала в КП «Лисичанськміськсвітло» з 1993 року по березень 2013 р., стверджувала, що в її обовязки входило нарахування заробітної плати працівникам підприємства на підставі табелів обліку робочого часу, та що позивачка не використовувала відпустки за час її (ОСОБА_3Т.) роботи. Вона також пояснила, що не памятає, коли вона сама була у відпустках, але точно памятає, що позивачка не використовувала відпусток у повному обсязі.

Отже, вказаний свідок категорично стверджувала лише те, що під час її роботи в КП «Лисичанськміськсвітло» позивачка у повному обсязі відпустки не використовувала. Але вказана обставина не суперечить даним із наказів про відпустки, з яких вбачається, що станом на березень 2013 року позивачка використала лише 50 днів відпустки.

Свідок ОСОБА_4 стверджувала, що позивачка користувалась короткими відпустками від 2 до 10 днів, та не використовувала відпусток у повному обсязі.

У більшості випадків, як видно з наказів, відпустки позивачки дійсно були короткі, але свідок працювала на підприємстві лише з березня 2013 року, а позивачка з квітня 2010 року.

Оцінюючи показання вказаних свідків критично, колегія суддів вважає, що вони можуть бути необєктивними навіть у разі неупередженості свідків, оскільки вони не зобовязані зберігати в памяті відомості про використання відпусток іншими працівниками, особливо за значний період, як у даному випадку. Як було зазначено вище, свідок не памятає, коли вона сама була у відпустках.

Такими сумнівними доказами наразі не спростовуються документальні докази (накази про надання відпусток, табелі обліку робочого часу тощо.

Надані позивачкою копії розрахункових листів по зарплаті (а. с. 43 46) не можуть бути взяті до уваги як безперечні докази, оскільки вони видаються для працівника та не посвідчуються підписами та печатками.

З тих же підстав колегія суддів вважає обґрунтованою відмову суду першої інстанції щодо долучення до справи чернеток нарахування заробітної плати бухгалтером ОСОБА_3, на які посилається апелянт. Чернетка не є належно оформленим документом, тому можуть виникати сумніви в достовірності наявних у ній відомостей. Отже, в цій частині доводи апелянта є необґрунтованими.

Доводи апелянта та її представника про фальсифікацію наказів №109-к від 25.11.2011 р. про надання ОСОБА_2 19 календарних днів чергової відпустки з 01.12 по 19.12.2011 р., №103-к від 29.10.2012 р. про надання їй 31 календарного дня чергової відпустки з 29.10 по 29.11.2012 р., №29-к від 21.05.2014 р. про надання позивачці 31 календарного дня чергової відпустки з 21.05 по 20.06.2014 р., табелів обліку робочого часу, відомостей нарахування заробітної плати доказами у справі не підтверджені та ґрунтуються на припущеннях. Доводи апеляційної скарги щодо того, що підписи посадових осіб є лише на останніх аркушах наказів, а окремі аркуші могли бути підмінені, доказами не підтверджені та також є лише припущеннями, тому колегія суддів ці доводи відхиляє, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. До того ж спірні накази №103-к від 29.10.2012 р. та №109-к від 25.11.2011 р. складаються з одного аркуша кожний.

Статтею 61 ЦПК України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою (ч. 3, 4).

Апелянт вважає, що про фальсифікацію спірних наказів про перехідні відпустки в жовтні листопаді 2012 року та в травні червні 2014 року свідчить те, що суми нараховувались в кожному з вказаних місяців приблизно рівні, а при фактичному наданні відпусток вся сума відпускних мала нараховуватись відповідно в жовтні 2012 року та в травні 2014 року, крім того, апелянт звертає увагу на непослідовність надання відпусток (спочатку за більш пізні періоди, а в 2014 році за 2010 рік). Колегія суддів вказані доводи не приймає, оскільки вказане може свідчити про порушення у бухгалтерському обліку, що не є обовязково доказом фальсифікації.

Наразі суду не надано жодних судових рішень, якими підтверджено було б фальсифікацію документів, та апелянтом і її представником не було заявлено клопотання про призначення відповідних експертиз.

Довід апелянта щодо того, що наказ №109-к від 25.11.2011 р. не надавався суду першої інстанції колегією суддів не приймається. Представник відповідача пояснив, що вони вказаний наказ при наданні доказів до суду першої інстанції пропустили. Доказів фальсифікації цього наказу, як інших, апелянтом не надано. У колегії суддів достовірність вказаного наказу сумнівів не викладає з підстав, викладених вище щодо всіх наданих наказів.

Довід апелянта, що у табелях обліку робочого часу (а. с. 205 209) підписи від імені інспектора по кадрах ОСОБА_5 та економіста ОСОБА_6 виконані не ними, колегією суддів не приймається. Це питання могло бути предметом почеркознавчої експертизи. Колегія суддів відхилила заявлене представником апелянта клопотання про допит в якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, оскільки показання цих осіб в якості свідків не могли б самі по собі (без підтвердження експертизою) бути достатніми доказами для визнання документів сфальсифікованими.

Довід апелянта щодо того, що її особова картка та заяви про надання відпусток викрадені не були, а зберігаються у сейфі, доступ до якого мають кадровик відповідача та директор, не підтверджені доказами та не приймаються колегією суддів.

Як передбачено ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Пунктом 2 розділу П Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100 (далі Порядок) передбачено, що обчислення середньої заробітної плати, зокрема, для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки.

Як передбачено абзацом четвертим пункту 3 розділу 111 Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати для оплати, зокрема, за час щорічної відпустки, або компенсації за невикористані відпустки до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток, зокрема, за час попередньої щорічної відпустки.

Згідно з п. 7 розділу ІV Порядку нарахування виплат, зокрема, за час щорічної відпустки, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях, провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

З довідки КП «Лисичанськмісьсвітло» від 24.02.2015 р. за №46 про нараховані суми заробітної плати, відпускних тощо (а. с. 73), дані якої щодо загальних нарахованих ОСОБА_2 сум відповідають даним персоніфікації УПФУ (а. с. 79 80) та розрахункам позивачки (а. с. 153 157), виплати позивачці за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю, коли їй мала бути виплачена компенсація за невикористані відпустки, тобто з 01.11.2013 р. по 31.10.2014 р., становили: 2013 рік: листопад 6 645 грн.; грудень 7 057 грн.; 2014 рік: січень 6 720,95 грн.; лютий 7 057 грн.; березень 7 057 грн.; квітень - 7 057 грн.; травень 6 812,02 грн. (800 грн. разової виплати до ювілею не враховується); червень 7 134,95 грн.; липень 6 308,54 грн.; серпень 8 053 грн.; вересень 7 276,38 грн.; жовтень 7 542,07 грн.

Загальна сума отриманих виплат становить 84 720,91 грн.

За вказаний період кількість календарних днів за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством, становила 355.

Розрахунок середньоденного заробітку:

84 720,91 грн. : 355 = 238,65 грн.

Розрахунок компенсації за 31 календарний день невикористаної відпустки:

238,65 грн. х 31 = 7 398,15 грн.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України, якою встановлено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно з абзацом 3 п. 2 Порядку, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати, окрім нарахування відпускних, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

При цьому, як визначено п. 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника, зокрема, за час відпусток, та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

Останні два місяці роботи позивачки є жовтень та листопад 2014 року (доводи апелянта, що в розрахунок мають братися вересень та жовтень, не відповідають положенням Порядку).

В жовтні 2014 року позивачці було нараховано 6 589,51 грн. (без врахування відпускних) за 21 відпрацьований день, а в листопаді 819,32 грн. за 2 відпрацьовані дні .

Обчислення середньоденної заробітної плати:

(6 589,51 + 819,32) : (21 + 4) = 296,35 грн.

Затримка розрахунку, який мав бути проведений з позивачкою при звільненні, становила період з 07.11.2014 р. по 19.03.2015 р.

За вказаний період кількість робочих днів становила 92.

Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні:

296,35 грн. х 92 = 27 264,20 грн.

Як, зокрема, зазначено у правовій позиції Верховного суду України, висловленої в постанові від 20 листопада 2013 року в справі № 6-114цс13 щодо застосування статті 117 КЗпП, уразі непроведення розрахунку у звязку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Враховуючи те, що позовні вимоги позивачки в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку задовольняються частково (на 27,5%) є підстави для зменшення вказаної вище суми середнього заробітку до 7 400 грн.

Колегія суддів відмовила у задоволенні клопотання апелянта щодо доручення до справи заяви про збільшення позовних вимог, оскільки, як було вже зазначено вище, апеляційний суд розглядає в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 309 ЦПК України, оскільки судом першої інстанції допущено неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів скасовує оскаржуване рішення та ухвалює нове із частковим задоволенням позовних вимог ОСОБА_2 щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірах, вказаних вище.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 19 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути зКомунального підприємства «Лисичанськміськсвітло» на користь ОСОБА_2 компенсацію за невикористану відпуску в сумі 7 398,15 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 7 400 грн.

На користь держави з Комунального підприємства «Лисичанськміськсвітло» стягнутисудовий збір в сумі 243,60 грн.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення, та може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: