Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 369/3910/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

10.06.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді: Дубас Т.В.,

при секретарі Дідур М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобовязання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що відповідачкою порушено її право власності, що підтверджується текстом позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, та додатками др. позову у вигляді 5 фотографій обєктів незавершеного будівництва, які розташовані на земельній ділянці позивача. Ці письмові докази беззаперечно доводять як факт незаконного користування ОСОБА_2 власністю позивача, так і факт спорудження нею зазначених вище обєктів незавершеного будівництва без дозволу позивача на земельній ділянці що належить позивачу на праві приватної власності. Ці факти визнаються обома сторонами у справі і в силу ст. 61 ЦПК України не потребують доказування. Вони є порушенням прав власника і дають позивачу законні підстави звернутись до суду з вимогою про вчинення ОСОБА_2 певних дій для запобігання такому порушенню, які передбачені ч. 4 ст. 376 ЦК та іншими нормами закону.

Факт побудови будинків і споруд на землі позивачу та використання їх відповідачкою без дозволу обмежує права ОСОБА_1 як власника, оскільки внаслідок цієї забудови корисна площа землі зменшена. Позивач як власник, не може користуватися своєю земельною ділянкою на її розсуд.

ОСОБА_2 відмовляється добровільно виконати вимоги позивача стосовно звільнення земельної ділянки і приведення її в попередній стан, що випливає з текст первісного позову і поведінкою в суді. Зазначений факт означає що відповідач чинить позивачу перешкоди в здійсненні прав власника на власний розсуд.

Тому позивач просила зобовязати ОСОБА_2 у місячний строк звільнити земельну ділянку кадастровий номер :01:037:0036, площею 0,1195 га, з цільовим призначенням для будівництва обслуговування житлового будинку, яка знаходиться за адресою Київська область, Києво-Святошинський район, с. Білогородка, вулиця Жукова, 6, від перебування та проживання на ній та за свій рахунок здійснити знесення самочинно збудованих на ній обєктів незавершеного будівництва, а саме: будинок загальною площею 160 кв. метрів та сарай загальною площею 50 кв. метрів.

Позивач та її представник позовні вимоги в судовому засіданні підтримали та просили їх задоволити.

Відповідач та її представник проти задоволення позову заперечували.

Суд, заслухавши пояснення осіб що брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, знаходить, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Стаття 376 ЦК України визначає що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до вимог ст. 90 Земельного кодексу України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Пунктом «г» ч. 1 .ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

У ч. 1 ст. 106 ЗК України прямо встановлює, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Згідно вимог ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування: г) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Положеннями ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як встановлено в судовому засіданні, 14 червня 2007 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області ОСОБА_3 посвідчено нотаріальний договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,1195 га в селі Білогородка по вул. Жукова, 6 Києво-Святошинський район, Київська область, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, який зареєстрований у реєстрі за № 5339.

На підставі даного договору купівлі-продажу земельної ділянки, на імя ОСОБА_1 видано державний акт Серія ЯЕ № 592446, на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1195 га, що розташована в с. Білогородка по вул. Жукова, 6 Києво-Святошинський район, Київська область, цільове призначення: для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:037:0036.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач не надала письмових доказів того, що з боку відповідача існують перешкоди в користуванні її земельною ділянкою, шляхом побудови на її земельній ділянці самочинного будівництва.

Так позивачем не надано суду на обґрунтування своїх вимог будь-яких документів, актів, довідок, що містили б відомості про обставини, які мають значення для справи, а саме здійснення відповідачем перешкод позивачу у користуванні земельною ділянкою.

Згідно листа Начальника Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області від 02.06.2015 р. по матеріалам перевірки звернення ОСОБА_1, не вбачається які саме факти викладені в заяві ОСОБА_1 частково підтвердились.

Копії фотокарток, які додавались ОСОБА_2 до її позову що був залишений ухвалою Києво-Святшинського районного суду Київської області від 10.06.2015 року без розгляду, не є належним та допустимим доказом по даній справі, оскільки вони не дають можливості встановити що за обєкт на них відображений і де він знаходиться.

Тобто, позивач та її представник не довели тих обставин на які вони посилались як на підставу позовних вимог, не надали доказів в обґрунтування позовних вимог, що є їх обовязком відповідно до засад змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України.

Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача, оскільки вони не відповідають вимогам ст.57-59 ЦПК України.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у позовних вимогах.

Враховуючи наведені обставини та керуючись ст. ст. 15, 16, 376, 391 ЦК України, 90, 91, 106, 125, 126, 152 ЗК України, ст.ст. 3, 10, 57-59, 60, 61, 64, 209, 212-215, 218 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобовязання вчинити дії відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області протягом десяти днів з дня його оголошення.

Суддя: Дубас Т.В.