У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого Василевича В.С.

суддів: Бондаренко Н.В., Шимків С.С.

при секретарі Пиляй І.С.

з участю представника відповідача ОСОБА_1

ОСОБА_2, представника позивачки ОСОБА_3

ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дубровицького районного суду від 29 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа на стороні відповідача- ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дубровицького районного суду від 29 квітня 2015 року позов у даній справі задоволено.

Визнано за позивачкою право власності на 2/6 частини житлового будинку із господарськими спорудами АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 доводить про незаконність та необґрунтованість рішення через порушення норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів про перебування після укладення договору купівлі-продажу спірного будинку від 16 травня 2007 року у власності ОСОБА_6

Вважає, що судом безпідставно задоволено вимогу позивачки про визнання за нею права власності на ? частини земельної ділянки по АДРЕСА_1, оскільки не врахував положень статей 120 ЗК , 377 ЦК, ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» щодо виникнення права власності на земельну ділянку, яка перевищує розмір необхідний для обслуговування будинку, на загальних підставах.

З цього приводу є роз»яснення, що міститься у п.18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» про те, що окрема земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а при поділі будинку до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі згідно із статтями 120 ЗК та 377 ЦК.

Цих роз»яснень суд не врахував.

По наведених підставах просить рішення скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог лише в частині визнання права власності на половину будинку АДРЕСА_2.

В запереченні на апеляційну скаргу представник позивачки вказує,що спірний будинок був придбаний відповідачем у шлюбі в 2007 році від ОСОБА_6-_1/3 частина та ОСОБА_7-1/3 частини.

Зазначає, що правильним є висновок суду і в частині визнання за позивачкою права власності на 1/2 частини земельної ділянки по АДРЕСА_1, на якій розташований належний їй на праві власності половина будинку.

Безпідставним вважає твердження відповідача про те, що суд необґрунтовано визнав за позивачкою право власності на частину будинку у частці меншій від їй належної.

Просить про залишення рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з»явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Як видно з матеріалів справи, позивачка на підставі рішення Дубровицького районного суду від 13 червня 2013 року являється власником ? частини будинку АДРЕСА_1, як майном набутим нею з відповідачем у шлюбі. В цій частині спору між сторонами немає.

Земельна ділянка, на якій знаходиться вказаний будинок, офоромлена на відповідача.

Постановляючи рішення про визнання за позивачкою права власності на половину земельної ділянки біля цього будинку,суд правильно виходив з того, що її вимоги підлягають задоволенню,оскільки за наявності у позивачки права власності на половину будинку в неї є право власності на половину земельної ділянки, що необхідна для обслуговування належної їй частини будинку. Такий висновок відповідає роз»ясненню, що міститься у п.18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ». Згідно цьому роз»ясненню, якщо на земельній ділянці знаходиться будинок, споруда, будівля, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди, до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК та ст.377 ЦК України.

Тому доводи апеляційної скарги з цього приводу не заслуговують на увагу.

Не є підставними доводи апеляційної скарги про те, що позивачка має право власності не на 2/6 будинку АДРЕСА_2, а на ? його частини.

З матеріалів справи видно, що до початку розгляду справи по суті позивачка зменшила розмір позовних вимог і поставила питання про визнання за нею права власності не на ? частини будинку АДРЕСА_2, а на 2/6 його частини, обґрунтовуючи це тим, що право на 1/3 частини будинку належить її матері (а.с.-19).

Відповідно до ст.11 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства) суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Процесуальні права та обов»язки сторін визначені також ст.31 цього ж Кодексу, частиною другою якої передбачено, що крім прав та обов»язків, визначених у ст.27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

З наведеного слідує, що зменшення позивачкою позовних вимог не суперечить нормам процесуального закону.

Враховуючи, що рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують підстав для скасування рішення немає.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, ст.ст.313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дубровицького районного суду від 29 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

головуючий Василевич В.С.

судді Шимків С.С.

Бондаренко Н.В.