Справа № 431/1270/14-ц
Провадження № 22ц/782/54/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 червня 2015 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Луганської області в складі :

головуючого - Єрмакова Ю.В.,

суддів -Малієнко Н.В., Коновалової В.А.

за участю секретаря - Коротенка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 25 грудня 2014 року за позовом Публічного акціонерного товариства КБ „Приватбанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на майно та виселення з житлового будинку, третя особа - орган опіки та піклування Старобільської районної державної адміністрації, -

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2014р. позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, який в подальшому уточнив та остаточно просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № LGB0GA000012425 від 5.12.2007року в сумі 66326,88грн. звернути стягнення на будинок загальною площею 71,3 кв.м, житловою площею 48 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ( на підставі договору іпотеки № LGB0GA000012425 від 05.12.2007 р.) Публічним акціонерним товариством КБ „Приватбанк" з укладанням від імені відповідача договору купівлі - продажу будь - яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі - продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Публічним акціонерним товариством КБ „Приватбанк" всіх передбачених нормативно - правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

В обґрунтування позову зазначив, що 05.12.2007р. між ПАТ КБ „Приватбанк" та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № LGB0GA000012425 від 05.12.2007 р., відповідно до якого банком останньому було надано кредит у розмірі 33000 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 05.12.2017р.

Для забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором між позивачем і відповідачем ОСОБА_1 05.12.2007р. було укладено договір іпотеки нерухомого майна, за умовами якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме будинок загальною площею 71,3 кв.м, житловою площею 48 кв.м, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1, який належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору дарування № 681 від 23.02.2002р.

Відповідно до додаткової угоди №2 від 25.03.2013р. до кредитного договору від 05.12.2007р. пункт 7.1 цього договору було викладено в новій редакції: змінено розмір щомісячного платежу на 1608,49грн. та викладена нова редакція графіку погашення.

У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором Відповідач станом на 09.04.2014 р. має заборгованість -66326грн.88 коп., а тому просили задовольнити позов.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 25 грудня 2015 року позов було задоволено. Суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № LGB0GA000012425 від 05.12.2007 р. у сумі 66326,88 грн. звернув стягнення на предмет іпотеки, а саме: будинок загальною площею 71,3 кв.м, житловою площею 48 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який належить на праві власності ОСОБА_1, шляхом продажу вказаного будинку іпотекодержателем ПАТ КБ „Приватбанк" з укладанням договору купівлі - продажу з будь - якою третьою особою покупцем, а також з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ „Приватбанк" всіх передбачених нормативно- правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Крім того, суд виселив із зняттям з реєстраційного обліку в органах МВС України, до повноважень яких входять питання громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб в Луганській області, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та інших осіб, які зареєстровані та проживають у бідинку АДРЕСА_1 та стягнув з відповідачів на користь позивача судові витрати по справі.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Представник позивача, в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в запереченнях апеляційну скаргу не визнав, просив її відхилити, вважаючи рішення суду законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідача, відповідачів та представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право:

1) постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін;

2) скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно з законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності зі ст.214 ЦПК України Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Такі вимоги судом першої інстанції були виконані частково.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем умови кредитного договору належним чином не виконувалися, у зв'язку з чим виникла заборгованість, крім цього, суд виходив з того, що розмір заборгованості за кредитом станом на 09.04.2014р. перевищує заставну вартість предмету іпотеки, узгоджену сторонами на день укладення договору іпотеки, умовами договору іпотеки передбачено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу банком предмету іпотеки. Також, суд виходив з співмірності суми заборгованості зі сплати процентів за кредитом станом на 09.04.2014р. у розмірі 66326,77грн. з вартістю іпотечного майна, визначеного в договорі іпотеки, яка становить 47150 грн., а тому суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, посилаючись на ч.3 ст.109 ЖК України, яка на думку суду підлягає застосуванню до правовідносин, які виникли між сторонами, суд дійшов висновку про те, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому.

Судова колегія частково погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст.572 ЦК України В силу застави кредитор ( заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забеспеченного заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ст.575 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.33 ЗУ «Про іпотеку» У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зазначене кореспондується зі ст.589 ЦК України, а також ст.20 ЗУ «Про заставу» У разі невиконання зобов'язання, забезпеченного заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Ч.1 ст.35 ЗУ « Про іпотеку» передбачено, що в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Частиною 1 ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до ч.1 ст.591 ЦК України Реалізація предмета застави, на який зверненне стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом.

Положеннями статті 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом першої інстанції встановлено, що 05.12.2007р. між ПАТ КБ „Приватбанк" та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № LGB0GA000012425 від 05.12.2007 р., відповідно до якого банком останньому було надано кредит у розмірі 33000 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 05.12.2017р. Відповідно до умов договору у визначений період погашення повинно було здійснюватися щомісяця згідно з графіком погашення кредиту, заборгованості за кредитом, відсотками, комісії, а також інших витрат, відповідно до умов кредитного договору. Згідно п. 4.1 та 7.4 вказаного договору за порушення термінів оплати заборгованості по кредиту відповідач зобов'язаний сплатити пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 грн.

Для забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором між позивачем і відповідачем ОСОБА_1 05.12.2007р. було укладено договір іпотеки нерухомого майна, за умовами якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме будинок загальною площею 71,3 кв.м, житловою площею 48 кв.м, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1, який належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору дарування № 681 від 23.02.2002р.

Відповідно до додаткової угоди №2 від 25.03.2013р. до кредитного договору від 05.12.2007р. пункт 7.1 цього договору було викладено в новій редакції: змінено розмір щомісячного платежу на 1608,49грн. та викладена нова редакція графіку погашення.

Також судом було встановлено, що відповідач ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 09 квітня 2014р. виникла заборгованість, розмір якої становить 66326,88 грн., яка складається з :45772,83грн. -заборгованість за кредитом; 11728,80 грн. -заборгованість по процентам за користування кредитом; 1048,96грн. -заборгованість по комісії за користування кредитом; 4379,77 грн. -пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 250грн. - штраф (фіксована частина), 3146,52 грн. - штраф (процентна складова).

Згідно письмової вимоги від 02.03.2014р. № 30.1.0.0/2-322 відповідачу була надана можливість сплатити існуючу заборгованість протягом 30 днів з посиланням на положення ст.. 33 ЗУ « Про іпотеку». Однак відповідач після отримання повідомлення порушення договору не усунув.

Таким чином, враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів приходить до висновку, що у позивача виникло право для звернення до суду з дійсним позовом, оскільки, як було встановлено в судовому засіданні, відповідачем належним чином умови кредитного договору не виконувались, у зв'язку з чим виникла заборговінсть, яка на протязі розгляду справи, враховуючи те, що відповідачем провадилися деякі платежі, не зменшилась.

Із розрахунку заборгованості станом на 17.11.2014року прострочений залишок по кредиту становить 5942,70грн., а всього - 68535,61грн.

Вказані обставини підтверджуються документально та сторонами не заперечуються.

Таким чином враховуючи наведені вище обставини, судова колегія погоджується з висновком суду щодо задоволення позову щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Доводи апеляційної скарги з приводу неправомірного підняття Банком процентної ставки в односторонньому порядку на увагу не заслуговують, оскільки це право Банку передбачено п.2.3.1 кредитного договору : банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні конюктури ринку грошових коштів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні та інше. При цьому банк надсилає позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки.

Направлення повідомлення про збільшення відсоткової ставки підтверджується копією такого листа від 31.12.2008 року та поштовим реєстром відправлення від 9.01.2009 року, наданих позивачем разом з запереченнями на апеляційну скаргу.

Згідно розрахунку до позовної заяви процентна ставка змінена з 01 лютого 2009 року.

При цьому, позивач отримавши таке повідомлення, не заперечуючи, в подальшому звернувся до банку та підписав додаткову угоду, фактично підтвердив згоду на таке збільшення.

Таким чином, виходячи з аналізу ст. ст. 5, 627, 629, 653 ЦК України слід дійти висновку про те, що якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов із додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку».

У справі, яка переглядається, рішення про збільшення процентної ставки за кредитом прийнято банком до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», позичальника було повідомлено про зміну умов договору у передбаченому кредитним договором порядку (шляхом відправлення на його адресу письмового повідомлення).

Не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги про те, що суд неправомірно послався на те, що відповідач не виконує належним чином умови кредитного договору внаслідок чого загальна сума заборгованості на 09 квітня 2014 року склала 66326,88 грн., так як дана сума повинна бути сплачена до 05 грудняч 2017 року, виходячи з наступного.

Згідно кредитного договору № № LGB0GA000012425 від 05.12.2007 р. позивач дійсно надав відповідачу кредит на строк до 05 грудня 2017 року. Однак, згідно п. 18.8.2 договору іпотеки від 05 грудня 2007р. банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконаня будь - якого із зобов'язань, передбачених кредитним договором у випадках, передбачених діючим законодавством України. А відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно п.7.1 кредитного договору позичальник повинен сплачувати банку щомісячно по 602грн.62 коп. в період з 15 по 20 число кожного місяця, а згідно додаткової угоди до кредитного договору№1 від 29 листопада 2011р. щомісячний платіж з 24.11.2011р. становив 1401грн.85 коп. Як убачається з виписки по рахунку ( а. с. 106 - 109) відповідач порушував вимоги щодо саме щомісячної сплати платежів та не завжди сплачував платіж у передбаченому договорами розміру.

Тому у позивача виникло право вимагати від відповідача дострокового погашення заборгованості, в тому числі і шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Доводи апеляційної скарги про неправомірне не застосування судом вимог Закону України № 1669-7 «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» щодо мораторію на нарахування пені та штрафів для осіб, які мешкають на території, на яких здійснюється АТО, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Так, згідно змісту позовної заяви предметом спору по даній справі є стягнення заборгованості, яка утворилася станом на 9 квітня 2014 року. А згідно ст. 2 Закону України № 1669-7 «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Таким чином, оскільки позивачем визначена сума заборгованості станом на 9 квітня 2014 року, то на дану суму не розповсюджується дія Закону України № 1669-7 «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Враховуючи наведене вище, судова колегія не вбачає підстав вважати, що висновкі суду в цій частині є неправильними.

Втім, доводи апеляційної скарги про те, що суд помилково не зазначив в резолютивній частині рішення складові боргу, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, та не навів їх в мотивувальній частині рішення, не зазначив початкову ціну іпотечного майна, не врахував того, що вартість іпотечного майна збільшилася на час винесення рішення, є частково обґрунтованими, виходячи з наступного.

Як зазначено в п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). При цьому сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення.

Як убачається з тексту резолютивної частини рішення суду, в ньому дійсно зазначено тільки загальний розмір вимог без зазначення всіх його складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки. Вибравши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки, суд не зазначив в резолютивній частині рішення початкову ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації та всіх складових позовних вимог, які підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Крім цього, що стосується задоволння позовних вимог в частині виселення відповідачів зі зняттям з реєстраційного обліку в органах МВС України до повноважень яких входять питання громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб в Луганській області, судова колегія приходить до наступного.

Згідно до ч.З ст. 109 ЖК України Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Зазначене кореспондується з правовою позицією ВСУ, яка викладена в Постанові № (у справі № 6-39 цс15) від 18.03.2015 р.

Як вбачається з матеріалів справи, зазначений вище будинок, який належить відповідачу на праві власності, не був придбаний за рахунок кредитних коштів, повернення яких було забезпечено іпотекою, у зв'язку з чим суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині виселення відповідачів з займаного будинку, а тому рішення суду також в цій частині не відповідає вимогам закону.

Крім того, стягуючи з відповідачів на користь позивача, понесені ним витрати по сплаті судового збору та витрат на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи, суд не звернув уваги на те, що діючим законодавством по даній категорії справ не передбачено стягнення судових витрат з відповідачів в солідарному порядку.

Зазначені вище обставини свідчать про порушення та неправильне застосування судом першої інстанції при винесенні рішення по справі норм матеріального права, тому апеляційний суд вважає необхідним керуючись положеннями ч.3 ст. 303 ЦПК України вийти за межі апеляційної скарги ОСОБА_1, та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КВ « Приватбанк» задовольнити частково.

Керуючись ст.303, 307, 309, 314, 315 ЦПК України, ст. 33, 35, 39, 40 Закону України "Про іпотеку", судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 25 грудня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства КБ „Приватбанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на майно та виселення з житлового будинку, третя особа - орган опіки та піклування Старобільської районної державної адміністрації - скасувати, постановивши по справі нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на майно та виселення з житлового будинку - задовольнити частково.

Звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 5 грудня 2007 року, а саме будинок, загальною площею 71,30 кв.м., житлова площа 48,00 кв.м, розташованого за адресою АДРЕСА_1, який належить на праві власності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, шляхом продажу вказаного будинку іпотекодержателем ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням договору купівлі - продажу з будь - якою третьою особою покупцем, а також з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки за ціною, визначеною незалежним експертом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, з вартості якої підлягає сплаті заборгованість за кредитним договором № LGВОGАОООО12425 від 05 грудня 2007 року в сумі, що становить 66326,88 гривень, з яких : 45772грн.83 коп. -заборгованість за кредитом; 11728грн.80 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1048грн.96 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 4379грн.77 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до договору : 250грн. (фіксована частина), 3146грн.52 коп. штраф( процентна складова).

В задоволенні позовних вимог в частині виселення ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та інших осіб, які зареєстровані або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України до повноважень якого входить питання громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного будинку - відмовити.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» повернення судових витрат в розмірі 906 (дев'ятсот шість) гривень 87 копійок.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після його проголошення.

Головуючий :

Судді: