Справа № 752/2013/15-ц
Провадження № 2/752/2549/15
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

30 червня 2015 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Новак А.В. при секретарі Закаблуківській О.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Легбанк» в особі Коваленка Олександра Володимировича, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Легбанк» до ОСОБА_2, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мазарчук Наталії Володимирівни про застосування наслідків нікчемності правочину,-

встановив?

позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мазарчук Наталії Володимирівни про застосування наслідків нікчемності правочину.

Мотивував свої вимоги тим, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 27 листопада 2014 року № 744 «Про віднесення ПАТ «Легбанк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27.11.2014 року № 133 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Легбанк», яким було призначено Коваленка Олександра Володимировича, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Легбанк».

Позивач зазначає, що ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 25 вересня 2014 року у справі № 752/12886 було затверджено мирову угоду.

На виконання зобов'язань за зазначеною мировою угодою, між ПАТ «Легбанк» та ОСОБА_2 було укладено три іпотечні договори в забезпечення виконання ПАТ «Легбанк» зобов'язань за мировою угодою перед ОСОБА_2 щодо погашення заборгованості.

Позивач вказує, що укладення мирової угоди та договорів іпотеки були здійснені з численними порушеннями.

Зокрема, як вказує позивач було порушено абзац сьомий п. 2 Постанови Правління Національного банку України № 478/БТ від 08 серпня 2014 року «Про віднесення ПАТ «Легбанк» до категорії проблемних», а саме як вказує позивач банку забороняється передавати в забезпечення вкладникам, іншим кредиторам ПАТ «Легбанк», третім особам майно або активи банку без погодження з Національним банком України.

Також, як вказує позивач на момент посвідчення договорів іпотеки не був знятий арешт з нерухомого майна.

Також договори іпотеки були укладені та посвідчені 17 вересня 2014 року, тобто до укладення мирової угоди між сторонами спору.

Також, як вказує позивач, на момент визнання мирової угоди та затвердження її судом у ПАТ «Легбанк» перед ОСОБА_2 був відсутній борг а також укладання договорів іпотеки в забезпечення виконання зобов'язань банку за публічним договором є грубим порушенням норм ч. 2 ст. 1058, ч. 3 ст. 663 ЦК України.

Позивач з посиланням на обґрунтування позову просить суд ухвалити рішення, яким застосувати наслідки недійсності іпотечних договорів укладених між ПАТ «Легбанк» та ОСОБА_2, посвідчені 17 вересня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 2913, № 2917, № 2914.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви та з посиланням на підпункт 5 пункту 3 статті 38 Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», підпункт 4 пункту 2 ст. 37 Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і ст.. 530 ЦК України, просив суд ухвалити рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Зокрема зазначив, що уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Легбанк» Коваленком О.В. прийнято рішення про визнання нікчемними мирової угоди, визнаної 25 вересня 2014 року між ПАТ «Легбанк» і відповідачем та затвердженої Голосіївським районним судом міста Києва 25 вересня 2014 року і пов'язаних з нею трьох іпотечних договорів.

Відповідач та його представник в судовому засіданні категорично заперечували проти задоволення позовних вимог з посиланням на письмові заперечення, які долучені до матеріалів справи.

Представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. При цьому зазначив, що позивачем не наведено конкретної правової норми, яка була недотримана під час укладання іпотечних договорів. Представник зазначив на ту обставину, що позивач формально послався на відповідні норми Закону без їх конкретизації та наведення обґрунтованих міркувань з приводу їх доведеності.

Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 25 вересня 2014 року Голосіївським районним судом міста Києва було визнано мирову угоду укладену між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Легбанк» у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Легбанк» про захист прав споживачів шляхом стягнення коштів вкладу, процентів, пені, трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань, відшкодування моральної шкоди.

17 вересня 2014 року між ПАТ «Легбанк» та ОСОБА_2, було укладено три іпотечних договори, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 2913, № 2917, № 2914.

Аналізуючи докази надані сторонами, суд вважає що позивачем не доведено позовні вимоги і останні є недоведеними та необґрунтованими виходячи з наступних міркувань.

Позивачем не доведено порушення абзацу 7 п. 2 Постанови Правління Національного банку України № 478/БТвід 28.08.2014року «Про віднесення ПАТ «Легбанк» до категорії проблемних, а саме: «банку забороняється передавати в забезпечення вкладникам, іншим кредиторам ПАТ «Легбанк», третім особам майно або активи банку без погодження з Національним банком України».

Відповідно до cт. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», проблемний банк - банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії проблемних у порядку, передбаченому Законом України «Про банки і банківську діяльність» і нормативно-правовими актами Національного банку України.

Відповідно до cт. 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Національний банк України має право віднести банк до категорії проблемних з інших підстав, визначених нормативно-правовими актами Національного банку України.

Рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії проблемного є банківською таємницею.

Національний банк України має право заборонити проблемному банку використовувати для розрахунків прямі кореспондентські рахунки та/або вимагати від проблемного банку проведення розрахунків виключно через консолідований кореспондентський рахунок.

Проблемний банк у строк до 180 днів зобов'язаний привести свою діяльність у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України.

Проблемний банк зобов'язаний у строк до семи днів повідомити Національний банк України про заходи, які він вживатиме з метою приведення своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, та на вимогу Національного банку України повідомляти його про хід виконання цих заходів. Національний банк України протягом 180 днів з дня віднесення банку до категорії проблемних має право прийняти рішення про визнання діяльності банку такою, що відповідає законодавству, або про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Національний банк України зобов'язаний не пізніше ніж через 180 днів з дня віднесення банку до категорії проблемних прийняти рішення про визнання діяльності банку такою, що відповідає законодавству, або про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Виходячи з системного аналізу зазначених правових норм, суд вважає що зазначеним законами не встановлено заборон та обмежень (обов'язку для Банку) після віднесення його до категорії проблемних - неможливість передавати в забезпечення вкладникам, іншим кредиторам ПАТ «Легбанк», третім особам майно або активи банку без погодження з Національним банком України.

Позивачем не надано доказів того, що відповідача ОСОБА_2, а також приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В. було проінформовано про існування Постанови від 08.08.2014 року, його зміст і обмеження діяльності іпотекодавця - ПАТ «Легбанк» в особі Голови правління Скотар М.Я. на укладення цивільних договорів іпотеки щодо вказаних в договорах іпотеки об'єктів нерухомого майна.

Станом на 17.09.2014 року у ЄДРПОУ не було внесено відомості про обмеження представника банку в особі Голови правління Скотар М.Я.

Відповідно ч. 2 і 3 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні.

Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Разом з цим відповідно до ч. 3 ст. 92 ЦК України визначено, що у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Відповідно обмеження представника банку в особі Голови правління Скотар М.Я. як сторони договору, які не було зареєстровано в ЄДРПОУ, не мають юридичної сили у відносинах із іншою стороною ОСОБА_2 та не впливають на дійсність укладених між ними договорів.

Наявність арешту майна на момент посвідчення оспорюваних договорів іпотеки в даному випадку не має жодного юридичного значення, адже заборони на передання в іпотеку суд не встановлював, в той же час майно після укладання договорів іпотеки не вибувало ні з власності, ні з володіння позивача. Більш того, арешт було накладено за клопотанням відповідача - ОСОБА_2

Станом на 25.09.2014 року в день визнання Голосіївським районним судом міста Києва мирової угоди між сторонами спору, арешт на майно ПАТ «Легбанк» було скасовано.

Відповідно до cm. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до cт. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Суд не бере до уваги твердження позивача про те, що договори іпотеки були укладені та посвідчені 17.09.2014 року, до самого факту

укладання мирової угоди, яка надійшла до суду 18.09.2014 року та була затверджена ухвалою суду 25.09.2014 року.

Дане твердження не відповідає дійсності, оскільки, іпотечні договори укладалися на забезпечення виконання існуючого зобов'язання між сторонами, зокрема, договорами банківських вкладів, а саме Договір банківського вкладу від 05.09.2013 року за № 1575-ДД-13-Класичний плюс, Договір банківського вкладу від 05.09.2013 року за № 1576-ДД-13-Класичний плюс, Договір банківського вкладу від 05.09.2013 року за № 1577-ДД-13-Класичний плюс, Договір банківського вкладу від 29.11.2013 року за № 2169-ДД-13-Класичний плюс, Договір банківського вкладу від 05.12.2013р. за № 2191-ДД-13-Гарантований-УІР, Договір банківського вкладу від 30.12.2013р. за № 2262-ДД-13-Класичний плюс, про що вказано у п. 1.3. таких іпотечних договорів, а тому фактична дата укладення мирової угоди не є вирішальною і не впливає на дійсність зазначених іпотечних договорів.

Крім того, домовленість між сторонами, що відображена у мировій угоді була досягнута раніше її фактичного підписання та на підтвердження реальності намірів закінчити спір мирним шляхом, і було вчинено дії до реалізації досягнутих домовленостей, про що в судовому засіданні і зазначив ОСОБА_2 та його представник.

В подальшому відповідність мирової угоди вимогам законодавства була підтверджена її визнанням ухвалою суду.

Судом також не береться до уваги твердження позивача про те, що укладення договорів іпотеки в забезпечення виконання зобов'язань банку за публічними договорами є грубим порушення норм ч. 2 ст. 1058, ч. 3 ст. 633 ЦК України.

Не беручи таке до уваги, суд вважає необхідним зазначити , що відповідно до ч. 2 ст. 1058 ЦК України, договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 3 ст. 633 ЦК України, підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом.

Вказаними нормами врегульовано відносини укладання публічних договорів і у тому числі договорів банківських вкладів.

Жодних обмежень щодо укладання договорів спрямованих на забезпечення виконання зобов'язань за публічним договором чинне законодавство не містить.

Таким чином, укладення договорів іпотеки в забезпечення виконання зобов'язань банку за публічними договорами - договорами банківського вкладу не є порушенням чинного законодавства.

Щодо доводів позивача про нікчемність мирової угоди та іпотечних договорів, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Іпотечні договори вчинено у тому числі на виконання умов мирової угоди від 25.09.2014 року, визнаної в подальшому ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Легбанк» про захист прав споживачів шляхом стягнення коштів вкладу, процентів, пені, трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань, відшкодування моральної шкоди.

Доказів незаконності та/чи невідповідності такої вимогам чинного законодавства суду надано не було.

Станом на день ухвалення зазначеного рішення ухвала Голосіївського районного суду міста Києва постановлена 25 вересня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Легбанк» про захист прав споживачів шляхом стягнення коштів вкладу, процентів, пені, трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань, відшкодування моральної шкоди є такою що набрала законної сили та у встановлений законом порядок і спосіб не скасована.

Мирову угода не є договором у цивільно-правовому розумінні, оскільки порядок її укладання та затвердження регламентовано відповідними положеннями Цивільного процесуального кодексу України, а тому не може визначатись нікчемною/недійсною.

Відповідно суд вважає, що мирова угода, щодо якої є рішення про її визнання не є правочином, а Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не надає Уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації права визнавати нікчемними рішення (ухвали) суду.

Відповідно п. 5 ч. З ст. 38 до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», як кредитні в цій статті розглядаються операції, зазначені в пункті 3 частини третьої статті 47 цього Закону, а також - здійснення операцій на ринку цінних паперів від свого імені; надання гарантій і поручительств та інших зобов'язань від третіх осіб, які передбачають їх виконання у грошовій формі; придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг); лізинг.

Відповідно до ч. 3 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», до банківських послуг належать: 1) залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; 3) розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Аналізуючи вказані норми закону у сукупності з наданими суду доказами, останній вважає, що, залучення банком у вклади (депозити) коштів фізичних осіб, Закон України «Про банки і банківську діяльність» відносить до кредитних операцій, а тому укладення оскаржуваних договорів іпотеки було здійснено саме в порядку здійснення кредитних операцій, оскільки такі договори іпотеки є забезпеченням виконання зобов'язання за договорами банківських вкладів.

Крім того, дані положення стосуються лише правочинів неплатоспроможного банку (тобто банку визнаного неплатоспроможним, який є таким з моменту його визнання неплатоспроможним). Станом на день укладання оспорюваних договорів рішення про визнання банку неплатоспроможним не існувало.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного процесуального кодексу України.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову повністю.

Розподіл судових витрат між сторонами вирішити за правилами ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 212-215, 223, 294-296 ЦПК України,суд,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Легбанк» в особі Коваленка Олександра Володимировича, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Легбанк» до ОСОБА_2, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мазарчук Наталії Володимирівни про застосування наслідків нікчемності правочину - відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення, а рішення яке було ухвалено без участі особи, яка її оскаржує протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду м. Києва через Голосіївський районний суд м. Києва.

Суддя А.Новак