Справа № 463/6408/14 Головуючий у 1 інстанції: Лакомська Ж.І.
Провадження № 22-ц/783/3761/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: представника ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника ПП «Агенство земельних відносин» ОСОБА_4

В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 березня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за договором позики та з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просив стягнути з відповідачів солідарно суму еквівалентну 30000.00 дол. США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 23.12.2014 року становила 475631.88 грн.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 03 квітня 2013 року в сумі 475 631 (чотириста сімдесят п»ять тисяч шістсот тридцять одну) гривню, 88 копійок, що еквівалентно 30 000 (тридцяти тисячам) доларів США та 3654 (три тисячі шістсот п»ятдесят чотири) гривні, 04 копійки судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Покликається на те, що суд першої інстанції помилково не задоволив позов у повному розмірі виходячи з того, що позивачем не було надано оригінал договору поруки укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, оскільки Личаківським районним судом м. Львова розглядалася цивільна справа за позовом ОСОБА_5Р, до ОСОБА_7 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якій судом вже досліджувались оригінали договору позики, розписки та договору поруки, а тому факт того, чи був підписаний договір поруки між позивачем та ОСОБА_2 вже судом встановлено.

Апелянт посилається на те, що судом першої інстанції необгрунтовано відмовлено у солідарному стягненні заборгованості за договором позики з ОСОБА_2, який поручився за виконання ОСОБА_7 зоборв»язань за договором позики. Також апелянт зазначає, що в судовому засіданні його представником було подано заяву про залучення у справі правонаступника позивача - ПП "Агенство земельних відносин" у зв"язку із укладенням між ними договору відступлення права вимоги, однак, при розгляді заяви не було досліджено можливості правонаступництва у справі, а у задоволенні такої судом було відмовлено з тих мотивів, що залучення правонаступника у справі може призвести до затягування розгляду справи по суті. З наведених підстав просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити у повному розмірі.

Під час розгляду апеляційної скарги судом апеляційної інстанції, 08.06.2015року, представник позивача заявив клопотання про допуск до участі у справі правонаступника-Приватного підприємства «Агенство земельних відносин». Колегією суддів Апеляційного суду Львівської області 08.06.2015р. вказане клопотання задоволено, проведено заміну позивача, ОСОБА_5 правонаступником -Приватним підприємством «Агенство земельних відносин».

Представник ПП «Агенство земельних відносин» ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав повністю, просив скасувати рішення першої інстанції та прийняти нове рішення, яким солідарно стягнути з відповідачів суму еквівалентну 30 000.00 доларів США згідно офіційного курсу НБУ на дату ухвалення рішення суду.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника ПП «Агенство земельних відносин» ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.37 ЦПК України, у разі зміни кредитора у зобов»язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі в справі правонаступника відповідної сторони на будь-якій стадії цивільного процесу.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного суду України №12 від 24.10.2008 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» передбачено, що відповідно до положень ст.37 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, зміни кредитора чи боржника у зобов»язанні, а також в інших випадках зміни особи у відносинах щодо яких виник спір, якщо правонаступництво допускається, воно може мати місце на будь-якій стадії цивільного процесу

Як вбачається з матеріалів справи, 03 березня 2015 року між позивачем ОСОБА_5 та Приватним підприємством «Агенство земельних відносин», в особі директора ОСОБА_8, укладено Договір про відступлення права вимоги за Договором позики грошових коштів від 03 квітня 2013 р., укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 та за договором поруки від 03 квітня 2013р., укладеним між ОСОБА_5 Т,Р, та ОСОБА_2

За змістом ст.512 ЦК України кредитор у зобов»язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов»язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відтак, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про заміну сторони та стягнув суму заборгованості на користь первісного кредитора, який на момент ухвалення рішення судом першої інстанції свої права за договором позики від 03.04.2013р. уступив ПП «Агентство земельних відносин», внаслідок чого ПП «Агентство земельних відносин» було позбавлене процесуальної можливості подавати додаткові клопотання, заперечення та брати участь у розгляді справи.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_5 та відмовляючи у задоволенні вимог до ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду оригінал договору поруки від 03 квітня 2013 року, який, як вбачається з позовної заяви, було укладено між позивачем, ОСОБА_5, та відповідачем, ОСОБА_2, в матеріалах справи наявна лише копія наведеного вище договору, що позбавляє суд можливості дослідити обставини того, чи був підписаний такий договір між позивачем ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_2

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно з положеннями ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Стаття 554 ЦК України передбачає, що у разі порушення боржником свого зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч.1 ст.543 ЦК України у разі солідарного обовязку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 03 квітня 2013 року між позивачем ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_7 було укладено договір позики грошових коштів згідно умов якого позивач надав відповідачу ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 245 000 грн.,що еквівалентно 30 000,00 доларів США, з терміном повернення до 20.05.2013р. Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується відповідною розпискою відповідача ОСОБА_7 від 03 квітня 2013 року та ним не заперечувався.

З метою забезпечення виконання зобовязання між позивачем ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_2 03 квітня 2013 року було укладено договір поруки, відповідно якого відповідач ОСОБА_2 поручився за виконання відповідачем ОСОБА_7 зобовязань за договором позики у повному обсязі.

Як доказ укладення між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 договору поруки та під ставності вимог щодо солідарного стягнення з останнього заборгованості на користь позивача, до позовної заяви при зверненні до суду додавались копії відповідного Договору поруки.

Згідно ч.2 ст.64 ЦПК України письмові докази, як правило подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Суд першої інстанції формально послався на неможливість перевірки розрахунку заборгованості та відомостей про розмір цієї заборгованості на момент передачі позивачеві прав вимоги за кредитним договором, у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України не дав належної правової оцінки кредитному договору, договору про внесення змін до нього та графіку погашення кредиту, з яких вбачається сума наданого кредиту та розрахунок періодичних платежів, відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження відповідачем виконання ним зобов2язань за кредитним договором, договір у встановленому порядку недійсним не визнаний, тобто, в силу ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину.

Із наведеного вбачається, що суд на порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів та фактично ухилилися від вирішення спору по суті. Порушене право кредитора фактично залишилось незахищеним, при тому, що виконання своїх зобов'язань за кредитним договором, повернення кредитних коштів, відсотків за користування кредитними коштами, не підтверджене відповідачем належними та допустимими доказами.

Колегією суду встановлено, що на момент предявлення судом першої інстанції повторної вимоги надати суду для огляду оригінал договору поруки у позивача не було можливості надати такий, оскільки оригінал договору поруки від 03 квітня 2013 року на той час знаходився у Личаківському РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області у звязку із проведенням досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000327 від 05.02.2015 року, який було витребувано для проведення почеркознавчої експертизи.

Під час розгляду апеляційної скарги для підтвердження відповідних обставин представником ПП « Агентство земельних відносин» було надано суду апеляційної інстанції для огляду оригінал договору поруки від 03.04.2013р. та долучено до матеріалів справи копію висновку експерта від 03.06.2015р. за №6/246, згідно із яким підпис від імені ОСОБА_2,який наявний у графі «Сторони:» в договорі поруки від 03 квітня 2013 року, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 виконаний ОСОБА_2.

Виходячи із вищенаведеного, колегія суддів вважає що за невиконання відповідачем ОСОБА_7 своїх зобовязань за договором позики від 03.04.2013 р. відповідальність за порушення зобовязання також несе поручителб, яким є ОСОБА_2

Таким чином, судом першої інстанції не було належним чином досліджено обставини справи та необгрунтовано відмовлено у солідарному стягненні заборгованості за договором позики як із позичальника ОСОБА_7, так і з поручителя ОСОБА_2

У наданих ОСОБА_2 запереченнях на апеляційну скаргу, останній заперечує можливість стягнення з нього солідарно із ОСОБА_7 суми боргу, еквівалентну 30 000,00 доларів США станом на момент прийняття рішення судом першої інстанції, оскільки, на його думку суд апеляційної інстанції вийде за межі доводів апеляційної скарги.

Колегія суду вважає вказані твердження ОСОБА_2 необгрунтованими з огляду на наступне:

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ч.1 ст.632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Статтею 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому , Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

За змістом ч.1 ст.192 ЦК України, ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст.35 Закону України від 20 травня 1999 року №679-XIV «Про Національний банк України» ст.3 Закону України від 5 квітня 2001 року №2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» єдиним законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня, яка приймається усіма фізичними та юридичними особами без будь-яких обмежень за всіма видами платежів.

Стаття 524 ЦК України визначає, що зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Пунктом 1 Договору позики від 03.04.2015р. передбачено, що Позикодавець передає у власність Позичальникові грошові кошти у сумі 245 000 (двісті сорок пять тисяч) гривень, що еквівалентно 30 000,00 (тридцяти тисячам) доларів США. Таким чином оскільки предметом спору є стягнення суми заборгованості у національній валюті (гривні), яка є еквівалентною 30 000,00 (тридцяти тисячам) доларів США, колегія суддів відхиляє доводи відповідача ОСОБА_2 щодо виходу суду за межі доводів апеляційної скарги та вимог позивача.

Згідно зі ст.533 ЦК України грошове зобов»язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов»язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

При цьому під іншим порядком у цій статті мається на увазі порядок і дата визначення курсу валюти.

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред»явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід в мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення.

В порушення вищезазначених норм матеріального права ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції стягнув суму заборгованості в гривні визначеній позивачем станом на 23.12.2014 року, а не станом на 18.03.2015року.

В матеріалах справи наявне клопотання нового кредитора про збільшення розміру позовних вимог від 18.03.2015 року, долучене до справи після прийняття рішення судом першої інстанції, яке свідчить про те, що новий кредитор мав на меті просити суд стягнути суму еквівалентну 30 000,00 доларам США на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, однак не мав такої процесуальної можливості у зв»язку із незаконною відмовою суду в задоволенні клопотання про заміну позивача у справі його правонаступником.

Колегією суду встановлено, що як на момент прийняття рішення судом першої інстанції, так і на момент апеляційного провадження, грошові зобов»язання за договором позики від 03.04.2015 року, відповідачі не виконали, а відтак підставними є позовні вимоги про солідарне стягнення з ОСОБА_7, ОСОБА_2 заборгованості за договором позики.

Апеляційний суд Львівської області, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України до п.14 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року №14, визначає суму заборгованості за Договором позики від 03.04.2013р. в еквіваленті 30 000,00 (тридцяти тисяч) доларів США на дату прийняття рішення Апеляційним судом Львівської області, що становить 630,460,74 грн. згідно офіційного курсу НБУ (курс долара станом на 30.06.2015 р. - 21.015 грн.), а відтак, Апеляційний суд Львівської області не виходить за межі апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, а тому доводи представника ОСОБА_2Я, щодо виходу апеляційним судом за межі доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку,що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, висновки суду першої інстанції, викладені у оскаржуваному рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи, що полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин, а відтак оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_9, правонаступником якого є ПП «Агенство земельних відносин», (код ЄДРПОУ 3585215, м. Львів, вул. В.Великого,18) задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_7 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь ПП «Агенство земельних відносин» (код ЄДРПОУ 3585215, м. Львів, вул. В.Великого,18), правонаступника ОСОБА_5, заборгованість за договором позики грошових коштів від 03 квітня 2013 року в розмірі 630 460 грн.74 коп., що еквівалентно 30000.00 дол. США за курсом Національного банку на час ухвалення судом рішення.

Стягнути з ОСОБА_7, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 по 2740.50 грн. судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_10