Справа № 368/915/15-ц
Провадження № 2/368/347/15
Рішення

іменем України

"04" серпня 2015 р. м. Кагарлик Київської області

Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

Головуючого: судді Закаблук О.В.

При секретарі: Широкоступ К.М.

З участю учасників процесу:

Представники позивача: ОСОБА_1

Відповідача: ОСОБА_2

Представникав відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Кагарлицького районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс», про визнання недійсними актів приймання - передачі майна, суд, -

В С Т А Н О В И В :

08.05.2015 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_2, товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс», про визнання недійсними актів приймання - передачі майна, ( а.с., 2), в якій позивач просить суд винести рішення, яким:

- визнати недійсними акт без дати і номера приймання-передачі гаража від ТОВ «Комплекс агромарс» до ОСОБА_2 і акт від 2 квітня 2010 р. приймання передачі ремонтної майстерні від ТОВ «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_2.

- зобов»язати ОСОБА_2 звільнити гараж і ремонтну майстерню.

- стягнути з відповідачів на його користь судові витрати у вигляді сплаченого судового збору.

Свої позовні вимоги позивач в мотивувальній частині обґрунтовує наступним.

Він має частку у праві спільної часткової власності на майновий фонд колишнього сільськогосподарського підприємства «Україна», що підтверджується відповідним Свідоцтвом, яке додається до позовної заяви.

Згідно ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

На закріплення і дотримання вимог цієї норми права МінАП України своїм наказом від 10.03.200 і р. № 62 затвердило Порядок розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств, відповідно до вимог п. 9 якого виділення із складу пайового фонду майна в натурі окремим власникам чи групам власників у процесі вирішення майнових питань здійснюється підприємством-правонаступником (користувачем) на підставі рішення зборів співвласників.

Згідно ч. 2 п. 2.4 Рекомендацій щодо порядку здійснення права спільної часткової власності власниками майнових паїв колишніх сільськогосподарських підприємств, затверджених наказом МінАП України від 20.05.2008 р. № 315 управління майном, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється через загальні збори співвласників.

На порушення названих норм права працівники товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс», які назвали себе представниками цього товариства, не маючи на те відповідних повноважень, актом приймання-передачі майна без вказівки дати і номера передали ОСОБА_2 1/2 частини гаража вартістю 7500 грн., який входить до майнового фонду колишнього КСП «Україна», а також актом приймання-передачі від 02.04.2010 р. передали ОСОБА_2 ремонтну майстерню вартістю 12500 грн. Про відсутність належних повноважень на передачу майна у осіб, які склали і підписали ці акти, свідчить не тільки відсутність номера на актах і дати на одному з них, а й відсутність печатки підприємства і відсутність в акті посилання на те, яким внутрівідомчим нормативним актом ці особи були уповноважені на виконання вказаних дій.

Відсутність відповідних повноважень ці особи ці особи визнали і під час перевірки Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області законності передачі майна, що підтверджується висновком від 25.04.2015 р. і відповіддю Кагарлицького РВ ГУ МВС України в Київській області від 27.04.2015 р.

Також вони визнали, що підписували акти на прохання ОСОБА_2 і що рішення загальних зборів на передачу майна не було і таких зборів не було.

Тим більше не було підстав для передачі ОСОБА_2 майна загальною вартістю 20000 грн. ще й тому, що на час передачі він не мав майнового сертифіката на відповідну суму, а отримав його лише 12.01.2011р.

Тобто, представники ТОВ «Комплекс Агромарс», не маючи відповідних повноважень, знаючи про відсутність рішення зборів співвласників на передачу майна уклали обидва правочини внаслідок зловмисної домовленості з другою стороною.

Згідно ч. 1 ст. 232 ЦК України обидва названі акти приймання - передачі мають бути визнані недійсними. Також обидва вказані правочини не відповідають вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки суперечать вимогам названих наказів МінАП України і ч. 1 ст. 358 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Про те, що передача гаража і майстерні ОСОБА_2 і його володіння вказаним майном є неправомірними він дізнався лище у березні 2015 р. з відповіді від 27.03.2015 р., яку йому надіслав Кагарлицький РВ ГУ МВС України в Київській області. До цього часу він не знав про обставини, підстави і незаконність передачі ОСОБА_2 цього майна, оскільки вона відбулася таємно від решти співвласників.

Порушення його права полягає в позбавленні його можливості брати участь в управлінні спільним майном і в позбавленні йогоправа претендувати на частину цього майна, як нерозподіленого.

Отже, перебіг позовної давності щодо мого звернення до суду розпочався 27.03.2015.

Автоматизованою системою документообігу суду для слухання даної справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В.

14.05.2015 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 122, 127 ЦПК України винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до судового розгляду, ( а.с., 12).

15.06.2015 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшло письмове заперечення ТОВ «КОМПЛЕКС АГРОМАРС», ( а.с., 29), наступного змісту.

ТОВ «Комплекс Агромарс» отримало позовну заяву ОСОБА_4 про визнання недійсними актів приймання-передачі майна. Керуючись ст. 128 ЦПК України повідомляють, що позовні вимоги необгрунтовані.

В своїй позовній заяві ОСОБА_4 просить визнати недійсними акт приймання-передачі майна без номера та дати та акт приймання-передачі майна від 02.04.2010.

Разом з тим відповідно до ст. 215 ЦК України Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України для того, щоб правочин був дійсним зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Акт приймання-передачі майна не є правочином по змісту ст. 202 ЦК, оскільки не містить посилання на правову підставу його складання (договір, інші документи тощо), отже незрозуміло, які саме цивільні права і обов'язки отримали сторони.

Крім того, оспорювані акти не містять посилання на місце розташування майна (гаражу та ремонтної майстерні), також відсутнє посилання на те, що майно, яке передається за актом від ТОВ «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_6 є саме майном, яке належить СТОВ «Україна», право спільної часткової власності на майновий фонд якого є у позивача.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Спірне майно, а саме гараж та ремонтна майстерні ТОВ «Комплекс Агромарс» не використовується.

Враховуючи вищевикладене, ТОВ «Комплекс Агромарс» не порушує майнових прав ОСОБА_4, тому є неналежним відповідачем по справі.

Крім того, з огляду на неналежність доказів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, позов ОСОБА_4 є необгрунтованим, тому не підлягає задоволенню.

15.06.2015 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшло письмове заперечення відповідача по справі, - ОСОБА_4, ( а.с., 30 - 33), наступного змісту.

ОСОБА_4 звернувся до Кагарлицького районного суду з позовом до Відповідачів з позовом про визнання недійсними актів прийому-передечі майна і зобов'язання звільнити приміщення.

З підстав зазначених нижче, позовні вимоги Позивача є безпідставними, необгрунтованими, не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, а тому задоволенню не підлягають.

Мотивуючи свій позов Позивач зазначив, що дізнався про порушення свого права в березні 2015 року з відповіді Кагарлицького РВ ГУ МВС України в Київській обасті.

Проте, такі твердження Позивача не відповідають дійсності, оскільки позивачу було достеменно відомо про проведення розпаювання, в якому він брав безпосередню участь, що підтверджується його особистою заявою про виділення майнового паю в натурі, дорученнями, накладними про отримання майна.

Позивач вводить в оману суд стверджуючи, що про порушення свого права він дізнався в березні 2015 року. Позивач ніколи не входив до складу співвласників майнових паїв, переданих ЗАТ «Комплекс Агромарс», так як отримав майно на власний сертифікат в 2001 році, а власники передали його ЗАТ «Комплекс Агромарс» в 2003 р.

Проте, в 2010 році гр. ОСОБА_4 отримав майно від ЗАТ «Комплекс Агромарс», а саме: зерномет ЗМ-60 вартістю 2500 грн., ДКУ вартістю 1000 грн. разом з частиною ремонтної майстерні, кабель - 25 метрів, вартістю грн.

Це майно належало власникам майнових паїв СТОВ «Україна» і було перед но ЗАТ «Комплекс Агромарс» в 2003 році разом з іншим майном згідно акту передачі. На підставі яких документів, не будучи співвласником майна, він його отримав, невідомо. Про повернення майна новим власникам було відомо всім, в т.ч. Позивачу, адже в 2010 році ОСОБА_4 сам отримував майно від ЗАТ «Комплекс Агромарс».

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Виходячи з ст. 257 Цивільного кодексу України строк позовної давності щодо позовних вимог Позивача про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, свідоцтва та актів прийому-передачі.

Тому, вказані позовні вимоги Позивача заявлені з пропуском трирічного строку позовної давності.

Позивачем не наведено жодних доказів поважності причин пропуску трирічного строку позовної давності щодо своїх позовних вимог.

Згідно ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, з підстав визначених ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовні вимоги Позивача про визнання недійсними актів прийому-передачі задоволенню не підлягають.

Поряд із пропуском Позивачем строків позовної давності Відповідач ОСОБА_2 заперечує проти позовних вимог у зв'язку з їх безпідставністю.

В своїй позовній заяві Позивач вказує на те, що він має право на частку у праві спільної часткової власності на майновий фонд колишнього є членами СТОВ «Україна», що підтверджується свідоцтвом НОМЕР_1 від 09.01.2003 р. на суму 5352 гривень.

При цьому, Позивач стверджує, що його право власності на майновий пай було порушено, оскільки він позбавлений можливості отримати майно в рахунок свого свідоцтва на майновий пай.

Згідно ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Необхідно зазначити, що Позивач звернувся до суду за захистом свого права, яке вже було використано ним під час розпаювання майна СТОВ «Україна», тобто Позивач реалізував своє право і тому звернувся за захистом неіснуючого права.

Зокрема, Позиваче було отримано майно в натурі згідно його свідоцтва НОМЕР_1 від 09.01.2003 р. на суму 5352 гривень. Також, за доручення співвласників Позивачу було виділено додатково майна на суму 12867 гривень.

Вказані обставини підтверджуються наступними документами:

- виписка з протоколу № 17 засідання зборів засновників СТОВ «"Україна» с. Ліщинка від 25.12.2001 року (додається);

- відомості про видачу майна (додаються);

- накладні на видачу майна (додаються);

- доручення на отримання майна (додаються).

Крім того, на підставі заяви Позивача (додається) та 18-ти доручень членів колишнього СТОВ «Україна» (додаються) на протязі 2003 року гр. ОСОБА_4 згідно актів передачі виділено майно в натурі на загальну суму 45 449 грн. (копії актів передачі додаються).

Згідно підсумкової відомості гр. ОСОБА_4 отримав майно в натурі на суму 58603 грн., надавши відповідні документи на право отримання майна на суму 58 161 грн.

Виходячи з вище викладеного та відповідних документів, наданих суду, Позивач повністю реалізував своє право на частку спільної власності колишнього СТОВ «Україна» і не може повторно отримувати майно, свідомо вводячи суд в оману.

Таким чином, будь-якого права Позивача оскаржуваними ним документами не порушено, оскільки на час складання таких документів та на даний час Позивач використав своє право на отримання частки майна СТОВ «Україна» в рахунок його сертифікату НОМЕР_1 від 09.01.2003 р. на суму 5352 гривень.

Згідно п. 15 Порядок розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств, затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики України 14.03.2001 р. № 62, при виділенні майна в натурі конкретному власнику підприємство -правонаступник (користувач) одночасно з підписанням акта приймання - передавання майна робить відмітку про виділення майна в натурі у Свідоцтві про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (далі - Свідоцтво), що засвідчується підписом керівника підприємства та печаткою.

Позивач, користуючись тим, що підприємство - правонаступник при видачі майна одночасно з підписанням акту приймання - передачі не вилучило і не погасило (анулювало) свідоцтво шляхом діагонального закреслення лицьової сторони і засвідчення підписом керівника та печаткою підприємства факту отримання майна на майнові сертифікати і, вважаючи, що решта підтверджуючих документів безповоротно втрачені в зв'язку з визнанням СТОВ «Україна» банкрутом згідно Постанови Господарського суду Київської області від 20.10.2005 року, свідомо подав до суду позов, підкріпивши його свідоцтвом направо власності, на яке ще в 2001 році отримав майно від СТОВ «Україна», з метою отримати на одне й те ж свідоцтво матеріальні цінності двічі.

Безпідставними є твердження Позивача про те, що акти при йому-передач і суперечать ч. 1 ст. 358 Цивільного кодексу України.

Однак, застосування таких вимог закону Позивачем є помилковим, оскільки зони не можуть бути застосовані до правовідносин, що виникли між Позивачем та Відповідачами щодо розпаювання майна.

Згідно ч. 1 ст. 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно ст. 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю .

Слід звернути увагу суду на те, що Позивач та Відповідач ОСОБА_2 та момент передачі майна згідно актів прийому-передачі не були співвласниками майна, яке було предметом цих актів, та таке майно не було їх спільною частковою власністю. Тобто взагалі не належало їм на праві власності, що підтверджується відповіддю КП КОР «Південне БТ » № 346 від 12.03.2015 р.

Таким чином, норми ч. 1 ст. 358 Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані до актів прийому-передачі.

Крім того, оскільки використовувати та викупити майно громадян, що надали право на це (список додається) ЗАТ «Комплекс Агромарс» відмовився, співвласники, реалізуючи своє право на вільне здійснення права власності на паї, зокрема, купівлі - продажу, дарування, міни, передачі у спадщину, як передбачено Указом Президента України від 21.01.2001 року № 62, скористались правом продажу і уклали відповідні договори.

Таким чином, згідно договорів купівлі - продажу, укладених (додаються), справжність підпису яких засвідчено секретарем виконкому Ліщинської сільської ради, та свідоцтв на право власності громадян, що передавали майнові права ЗАТ «Комплекс Агромарс», за взаємної згоди сторін було повернуто майно згідно актів передачі.

За заявок» покупця майнових паїв Відповідача ОСОБА_2 Ліщинська сільська рада на підставі договорів купівлі - продажу попереднього свідоцтва на право власності на пай члена колективного сільськогосподарського підприємства, анулювавши попередні, видала нове свідоцтво, про що зроблено запис у Книзі обліку свідоцтв про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства..

Щодо безпідставності вимог Позивача про визнання недійсними актів прийому - передачі майна необхідно зазначити наступне.

Розподіл майна колишнього СТОВ «Україна» проходив в період 2000 - 2005 р.р. за спільною для всіх суб'єктів господарювання процедурою.

Згідно протоколу № 2 засідання комісії по врегулюванню майнових відносин від 26 березня 2003 року (додається) та протоколу № 3 спільного засідання комісії по врегулюванню майнових відносин та спостережної ради СТОВ «Україна» від 26.03.2003 року (додається), проведено розподіл майна між власниками (землекористувачами), які мають доручення на користування майновими паями ЗАТ «Комплекс Агромарс», виділено майно в натурі згідно акту передачі від 01.04.2003 року (акт передачі додається), список власників майнових сертифікатів додається.

Передавши право на майно, співвласники після його отримання ЗАТ «Комплекс Агромарс», використали своє право в СТОВ «Україна» на отримання майна в натурі.

Отримавши майно в натурі, ЗАТ «Комплекс Агромарс» використовував його в виробничому процесі під час оренди земельних ділянок громадян на протязі 2003 - 2010 р.р. Після того, як орендовані земельні ділянки зменшились, то і майно орендодавців перестало становити цінність для ЗАТ «Комплекс Агромарс».

Це майно належало власникам майнових паїв СТОВ «Україна» і було передано ЗАТ «Комплекс Агромарс» в 2003 році разом з іншим майном згідно акту передачі.

Під час розпаювання майна та передачі від ЗАТ «Комплекс Агромарс» до Відповідача ОСОБА_2, інтереси співвласників паїв представляв уповноважений від власників майнових паїв ОСОБА_7, який за дорученням співвласників погоджував виділення майнових паїв в натурі.

Крім цього, слід звернути увагу суду на те, що акти прийому-передачі від 25.03.2008р. та 01.09.2010 р. не є правочинами, а тому не можуть визнаватись недійсними згідно ст ст. 203, 215, 232 Цивільного кодексу України.

В судове засідання позивач ОСОБА_4 не з»явився, з»явився його представник, - ОСОБА_1

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви, та які судом наведено вище.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 заперечував проти позову, посилаючись на обставини, які викладені в мотивувальній частині заперечення, та які судом наведено вище.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 заперечував проти позову, посилаючись на обставини, які викладені в мотивувальній частині заперечення, та які судом наведено вище.

В судове засідання представник відповідача, - ТОВ «Комплекс Агромарс» не з»явився, проте, на адресу Кагарлицького районного суду надійшла письмова заява відповідача, в якій він заперечує проти позову, просить суд слухати справу без участі його представника.

Суд, вислухавши представника позивача ОСОБА_1, який підтримав позов, вислухавши відповідача ОСОБА_2, його представника, - ОСОБА_3, які заперечували проти позову, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо відмови в задоволенні позову, обґрунтовуючи своє рішення наступним.

Фактичні обставини справи, встановлені судом в судовому засіданні, та застосування до них норм матеріального та процесуального права.

Слід зазначити, що в задоволенні позову слід відмовити в зв»язку з сплином строків давності звернення до суду за захистом порушеного права, та за безпідставністю позовних вимог.

Отже, що стосується відмови в задоволенні позову в зв»язку з сплином строків давності щодо звернення до суду за захистом права, то суд зазначає наступне.

Так, позивач ОСОБА_4 звернувся до Кагарлицького районного суду з позовом до Відповідачів з позовом про визнання недійсними актів прийому - передечі майна і зобов'язання звільнити приміщення.

Мотивуючи свій позов, Позивач ОСОБА_4 зазначив, що дізнався про порушення свого права в березні 2015 року з відповіді Кагарлицького РВ ГУ МВС України в Київській обасті.

Проте, суд вважає такі твердження Позивача такими, що не відповідають дійсності, оскільки позивачу ОСОБА_4було достеменно відомо про проведення розпаювання, в якому він брав безпосередню участь, що підтверджується його особистою заявою про виділення майнового паю в натурі, ( а.с., 37), дорученнями, ( а.с., 38), накладними про отримання майна, ( а.с., 39 - 42).

Як встановлено судом в судовому засіданні, Позивач ОСОБА_4 ніколи не входив до складу співвласників майнових паїв, переданих ЗАТ «Комплекс Агромарс», так як отримав майно на власний сертифікат в 2001 році, а власники передали його ЗАТ «Комплекс Агромарс» в 2003 р.

Проте, в 2010 році гр. ОСОБА_4 отримав майно від ЗАТ «Комплекс Агромарс», а саме: зерномет ЗМ-60 вартістю 2500 грн., ДКУ вартістю 1000 грн. разом з частиною ремонтної майстерні, кабель - 25 метрів.

Це майно належало власникам майнових паїв СТОВ «Україна» і було перед но ЗАТ «Комплекс Агромарс» в 2003 році разом з іншим майном згідно акту передачі.

Про повернення майна новим власникам було відомо всім, в т.ч. Позивачу, адже в 2010 році ОСОБА_4 сам отримував майно від ЗАТ «Комплекс Агромарс», що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно, що стосується фактичних обставин справи, то суд не знаходить підстав для поновлення строку позовної давності для звернення до суду.

Що стосується норм процесуального права в частині позовної давності то суд зазначає наступне.

Згідно ст. 256 ЦК України:

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно, строк позовної давності, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Проте, слід розрізняти право на позов в процесуальному і матеріальному значенні.

Право на позов в процесуальному значенні означає гарантовану Конституцією і законами України можливість кожного звернутися за захистом своїх прав до суду без будь-яких безпідставних обмежень. При дотриманні формальних вимог до складання позовних матеріалів суд не може відмовити в прийнятті позовної заяви, в тому числі внаслідок пропуску строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, судом було зареєстровано дану позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено було справу до слухання для винесення обґрунтованого рішення на підставі змагальності сторін.

Право на позов в матеріальному значенні означає право на його задоволення, тобто на прийняття позитивного для позивача рішення суду. Саме тут і застосовується строк позовної давності у випадку його пропуску без поважних причин.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ст.. 257 ЦК України:

1. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Слід зазначити, що суть і призначення строку позовної давності полягає у забезпеченні стабільності цивільних правовідносин, у гарантуванні принципу правової визначеності між сторонами таких відносин.

За цей час, ( розумний строк, встановлений Законодавцем), будь-яка особа середнього рівня розвитку і без наявності правових знань має змогу визначитися з характером порушеного права, суб'єктом порушення та звернутися за примусовим захистом своїх прав до відповідного суду. Для деяких видів правовідносин в залежності від їх особливостей законодавцем встановлені інші строки позовної давності, відмінні від загального трирічного строку (див. коментар до ст. 258 ЦК).

Відповідно, суд вважає, що позивач мав змогу визначитися з позовними вимогами, та вчасно подати до суду позовну заяву для захисту свого порушеного права, що, знову ж таки, позивачем у встановлені строки для звернення до суду зроблено не було.

Також, як вбачається з матеріалів справи, угоди між сторонами щодо зміни тривалості позовної давності не укладалося.

Так, згідно ст. 259 ЦК України:

1. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

2. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Отже, в силу ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Таким чином, застосування позовної давності судом без волевиявлення зацікавленої сторони процесу є неможливим.

Крім того, договір про збільшення строку позовної давності повинен укладатися в письмовій формі. Недотримання письмової форми відповідного правочину не призводить до автоматичної його недійсності, але сторони у випадку спору обмежені у використанні засобів доказування і не можуть посилатися для доведення перед судом своєї правової позиції на показання свідків (ст. 218 ЦК України).

Далі, згідно ст. 260 ЦК України:

1. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

2. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відповідно, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Отже, перебіг строку позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язаний його початок, для позовної давності застосовуються загальні правила ст. 254 ЦК України щодо обчислення і закінчення строків встановлених роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Відповідно, позивач вправі звернутися до суду в останній день строку позовної давності, однак, до закінчення часу роботи судової установи, крім передачі документів через установи зв»язку, як те передбачає положення ст. 255 ЦК України.

Отже, враховуючи вищевказану норму ЦК України, суд вважає, що позивачем ОСОБА_4 були пропущені строки позовної давності для подачі позовної заяви до суду.

Так, згідно ст. 261 ЦК України:

1. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

2. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства.

3. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

4. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

5. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

6. За регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання, тобто, в даному випадку з 22.09.20111 року.

7. Винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом.

Отже, ч. 1 ст. 261 ЦК України встановлює перелік юридичних фактів, з виникненням яких починає спливати строк позовної давності. Відповідно, перебіг позовної давності починається від:

- дня, коли особа довідалася про порушення свого права;

- дня, коли особа могла довідатися про порушення свого права;

- дня, коли особа довідалася про особу, яка порушила право.

За першим випадком право особи може бути порушене, однак вона об'єктивно може не знати про таку обставину. Тому закон для захисту прав потерпілої особи передбачає відлік строку позовної давності не з часу порушення самого права, а з моменту поінформованості особи про таке порушення, що може значно відрізнятися за часовим проміжком.

В будь-якому випадку для доказування своєї правової позиції потерпіла особа має надати беззаперечені докази обставин і часу, коли вона довідалася про порушення свого права.

Другий юридичний факт з виникненням якого закон пов'язує початок перебігу строку позовної давності, стосується не об'єктивних - особа довідалася про порушення права, а суб'єктивних чинників - особа могла довідатися про порушення свого права.

Для правильного розуміння цього нормативного припису слід мати на увазі, що законодавець формулює не обов'язок особи, а саме що остання повинна дізнатися про факт порушення, а лише можливість отримання інформації про це, тобто пред'являє мінімум вимог для потерпілої сторони щодо здійснення дій, які стосуються факту порушеного права.

З настанням будь-якої з альтернативних обставин, зазначених в ст. 261 ЦК України, починає перебіг строк позовної давності.

Відповідно, враховуючи вищевказану норму ЦК України, суд вважає, що позивач мав як об»єктивну так і суб»єктивну змогу дізнатися про порушення свого права, та, відповідно, скористатися для захисту свого порушеного права нормами, які викладені в ЦК України.

Крім того, суд наголошує на тій обставині, що підстав, які передбачені ст. 263 та 264, 265 ЦК України, які б слугували б підставою для зупинення перебігу позовної давності чи переривання перебігу позовної давності, судом в судовому засіданні не встановлено.

Отже, підсумовуючи вищевикладене, суд в даному спорі приходить до висновку щодо застосування наслідків спливу позовної давності, які передбачені ст. 267 ЦК України.

Так, в ст. 267 ЦК України зазначено, що:

1. Особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

2. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

3. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

4. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

5. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як зазначалося вище, в даному випадку суд не знайшов причин пропуску ОСОБА_4, як таких, які були б поважними в розумінні ч. 5 ст. 267 ЦК України.

Відповідно, ст. 267 ЦК України встановлює чотири наслідки спливу строку позовної давності.

Крім того, частина друга вміщує дуже важливе для правильного розуміння позовної давності правило - заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Зазначене є підтвердженням загальновідомої тези, що позовна давність є інститутом матеріального, а не процесуального права і вона має розумітись не як право на позов в процесуальному розумінні, а як право на задоволення позову, тобто в розумінні матеріального права. Більше того, жоден процесуальний кодекс не містить перешкод для відкриття провадження у справі в залежності від дотримання чи пропуску строку позовної давності.

Сплив позовної давності, як правило, позбавляє учасника правовідносин примусового судового захисту за винятками, передбаченими частинами четвертою і п'ятою коментованої статті, але цей факт не призводить до припинення самого права.

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України в розвиток положень ст.ст. З, 6 ЦК України щодо свободи договору та диспозитивності регулювання цивільних відносин передбачає правило, згідно якого позовна давність застосується судом лише і виключно при наявності відповідної заяви учасника провадження.

Така заява має бути належно оформлена і заявлена до винесення рішення, тобто на стадіях підготовки справи до судового розгляду, вирішення справи та судових дебатів. Із вказаної частини коментованої статті непрямо випливає висновок, що заява про застосування строку позовної давності, подана на стадіях апеляційного чи касаційного провадження не є підставою для застосування позовної давності і відмови в задоволенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи, заява про застосування наслідків спливу позовної давності була подана письмово відповідачем ОСОБА_2та представником відповідача ОСОБА_3 на стадії вирішення справи та в судових дебатах.

Основним наслідком спливу строку позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є відмова в задоволенні позову.

Суд зазначає, що Закон не встановлює, як і не може встановлювати ні вичерпного, ні примірного переліку поважних причин пропуску строку позовної давності.

Такі причини встановлюються правозастувачем, ( зокрема, в даному випадку, - судом), при вирішенні конкретних справ згідно з вимогами тих норм і інститутів матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а також вимог добросовісності, розумності і справедливості.

Що стосується безпідставності позовних вимог до відповідача, - ТОВ «Комплекс Агро марс», то суд зазначає наступне.

Так, в своїй позовній заяві ОСОБА_4 просить визнати недійсними акт приймання-передачі майна без номера та дати та акт приймання-передачі майна від 02.04.2010.

Разом з тим, відповідно до ст. 215 ЦК України Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України для того, щоб правочин був дійсним, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Акт приймання-передачі майна не є правочином по змісту ст. 202 ЦК, оскільки не містить посилання на правову підставу його складання (договір, інші документи тощо), отже незрозуміло, які саме цивільні права і обов'язки отримали сторони.

Крім того, оспорювані акти не містять посилання на місце розташування майна (гаражу та ремонтної майстерні), також відсутнє посилання на те, що майно, яке передається за актом від ТОВ «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_6 є саме майном, яке належить СТОВ «Україна», право спільної часткової власності на майновий фонд якого є у позивача.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Спірне майно, а саме гараж та ремонтна майстерні ТОВ «Комплекс Агромарс» не використовується.

Враховуючи вищевикладене, ТОВ «Комплекс Агромарс» не порушує майнових прав позивача ОСОБА_8, тому є неналежним відповідачем по справі.

Крім того, з огляду на неналежність доказів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, позов ОСОБА_4 є необгрунтованим, тому не підлягає задоволенню.

Що стосується відмови в задоволенні позову щодо ОСОБА_2 то суд зазначає наступне.

Так, як вбачається з змісту позовної заяви, позивач ОСОБА_4 звернувся до Кагарлицького районного суду з позовом до Відповідачів про визнання недійсними актів прийому-передечі майна і зобов'язання звільнити приміщення.

З підстав зазначених нижче, позовні вимоги Позивача є безпідставними, необгрунтованими, не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, а тому задоволенню не підлягають.

В своїй позовній заяві Позивач ОСОБА_4 та в судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 вказують на те, що він позивач ОСОБА_4 має право на частку у праві спільної часткової власності на майновий фонд колишнього СТОВ «Україна», що підтверджується свідоцтвом НОМЕР_1 від 09.01.2003 р. на суму 5352 гривень.

При цьому, Позивач стверджує, що його право власності на майновий пай було порушено, оскільки він позбавлений можливості отримати майно в рахунок свого свідоцтва на майновий пай.

Слід зазначити, що суд вважає, що право позивача ОСОБА_4 в даному випадку не порушено, тому він не може бути суб»єктом звернення до суду в даній справі з огляду на норми ст.ст. 3, 15 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Отже, Конституційне право громадян на судовий захист закріплюється насамперед у ст. 3 ЦПК України.

Можливість особистого звернення в суд залежить від наявності у того, хто звертається, цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності. Однак важливо, щоб у того, хто звертається за судовим захистом, була не тільки правоздатність узагалі, а й правоздатність у конкретній справі, тому що коментована стаття вказує на право лише заінтересованої особи (такої, що звертається за захистом своїх прав) звернутися за судовим захистом.

З підстав, які будуть судом наведено нижче, суд вважає, що в даній справі у позивача ОСОБА_4 відсутня правоздатність в даній справі, так як суд вважає, що діями відповідачів ніяких законних прав та інтересів позивача не було порушено.

Отже, юридичною заінтересованістю володіють тільки ті особи, що звертаються до суду, які є учасниками спірних матеріальних правовідносин, або кому законом надане право порушення справи в інтересах інших осіб (ст. 3 ЦПК).

Відповідно, згідно норми ст. 3 ЦПК України усяка особа вправі в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свобод чи інтересів.

Знову ж таки, суд наголошує на тій обставині, що позивачем ОСОБА_4 ні в позовній заяві ні його представником в сдовому засіданні не наведено належних та допустимих доказів того, що порушено його права.

Наявність процесуальної заінтересованості, як передумова порушення позовної справи у суді, буде у сторони в тому випадку, якщо вона є стороною у спірному матеріальному правовідношенні і вважає, що її суб'єктивне право порушено, не визнане чи оспорюється.

Отже, суд вважає, що позивач ОСОБА_4 не є стороною у спірному матеріальному правовідношенні, хоча, на думку суду, хибно вважає, що його суб»активне право порушено.

Отже, об'єктом захисту позовного провадження є порушене, невизнане або оспорюване право.

Таким чином, право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16).

Отже, особа має право звернути до суду за захистом саме своїх прав. Право на позов має особа, права, свободи або інтереси якої порушені.

Іншими словами, особа не має права звернутися до суду у разі, якщо права, за захистом яких вона звернулася, їй не належать. Така особа є неналежним позивачем і у позові їй слід відмовити. Тому при зверненні до суду позивач повинен доводити свою юридичну заінтересованість у справі. Завдяки такому підходу реалізується принцип диспозитивності цивільного процесу, відповідно до якого кожна особа самостійно вирішує: звертатися їй до суду чи ні.

Отже, суд вважає, що ні позивачем ні його представником не доведено юридичну, а не суб»єктивну заінтересованість у справі.

Згідно ст. 15 ЦПК України:

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо:

1) захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин;

2) виключено

3) інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

2. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

3. Суди розглядають справи, визначені у частині першій цієї статті, в порядку позовного, наказного та окремого провадження.

Отже, дана справа розглядається в порядку позовного провадження.

Окремо слід зазначити, що позовне провадження має універсальний характер, тобто усі підвідомчі справи, визначені в ч. 1 ст. 15 ЦК України, розглядаються в позовному провадженні, якщо ЦПК України не встановлено інше.

Однією з ознак позовного провадження є те, що підставою є позов як матеріально - правова вимога, що випливає із спірних трудових, цивільних, земельних та інших правовідносин.

Суд наголошує в даному випадку, що Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду за захистом свого права, яке вже було використано ним під час розпаювання майна СТОВ «Україна», тобто Позивач реалізував своє право і тому звернувся за захистом неіснуючого права.

Той факт, що позивач ОСОБА_4 скористався своїм правом під час розпаювання майна СТОВ Україна, підтверджується матеріалами справи, та й не заперечувався представником позивача в судовому засіданні, тому такий факт суд вважає доведеним з огляду на положення ч. 1 ст. 61 ЦПК України, де, зокрема, зазначено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Так, зокрема, Позивачем було отримано майно в натурі згідно його свідоцтва НОМЕР_1 від 09.01.2003 р. на суму 5352 гривень. Також, за доручення співвласників Позивачу було виділено додатково майна на суму 12867 гривень.

Вказані обставини підтверджуються наступними документами, ( а.с., 36 - 43):

- виписка з протоколу № 17 засідання зборів засновників СТОВ «"Україна» с. Ліщинка від 25.12.2001 року;

- відомості про видачу майна;

- накладні на видачу майна;

- доручення на отримання майна.

Крім того, на підставі заяви Позивача та 18-ти доручень членів колишнього СТОВ «Україна» на протязі 2003 року позивачу ОСОБА_8 згідно актів передачі виділено майно в натурі на загальну суму 45 449 грн.

Згідно підсумкової відомості гр. ОСОБА_4 отримав майно в натурі на суму 58603 грн., надавши відповідні документи на право отримання майна на суму 58 161 грн.

Виходячи з вище викладеного та відповідних документів, наданих суду, Позивач повністю реалізував своє право на частку спільної власності колишнього СТОВ «Україна» і не може повторно отримувати майно, так як він не має частки майна в оспорюваному майні.

Таким чином, будь-якого права Позивача оскаржуваними ним документами не порушено, оскільки на час складання таких документів та на даний час Позивач використав своє право на отримання частки майна СТОВ «Україна» в рахунок його сертифікату НОМЕР_1 від 09.01.2003 р. на суму 5352 гривень.

Згідно п. 15 Порядок розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств, затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики України 14.03.2001 р. № 62, при виділенні майна в натурі конкретному власнику підприємство -правонаступник (користувач) одночасно з підписанням акта приймання - передавання майна робить відмітку про виділення майна в натурі у Свідоцтві про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (далі - Свідоцтво), що засвідчується підписом керівника підприємства та печаткою.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_4 лише скористувався тим, що підприємство - правонаступник при видачі майна одночасно з підписанням акту приймання - передачі не вилучило і не погасило (анулювало) свідоцтво шляхом діагонального закреслення лицьової сторони і засвідчення підписом керівника та печаткою підприємства факту отримання майна на майнові сертифікати, а тому, на думку суду, не в правовому полі намагається захистити свої, як вважає позивач, порушені права.

Крім того, суд вважає, що безпідставними є твердження Позивача про те, що акти при йому - передач і суперечать ч. 1 ст. 358 Цивільного кодексу України.

Однак, застосування таких вимог законує не можливим, оскільки зони не можуть бути застосовані до правовідносин, що виникли між Позивачем та Відповідачами щодо розпаювання майна.

Згідно ч. 1 ст. 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно ст. 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю .

Слід звернути увагу суду на те, що Позивач та Відповідач ОСОБА_2 та момент передачі майна згідно актів прийому-передачі не були співвласниками майна, яке було предметом цих актів, та таке майно не було їх спільною частковою власністю. Тобто взагалі не належало їм на праві власності, що підтверджується відповіддю КП КОР «Південне БТ » № 346 від 12.03.2015 р.

Таким чином, норми ч. 1 ст. 358 Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані до актів прийому-передачі.

Крім того, оскільки використовувати та викупити майно громадян, що надали право на це (список додається) ЗАТ «Комплекс Агромарс» відмовився, співвласники, реалізуючи своє право на вільне здійснення права власності на паї, зокрема, купівлі - продажу, дарування, міни, передачі у спадщину, як передбачено Указом Президента України від 21.01.2001 року № 62, скористались правом продажу і уклали відповідні договори.

Таким чином, згідно договорів купівлі - продажу, справжність підпису яких засвідчено секретарем виконкому Ліщинської сільської ради, та свідоцтв на право власності громадян, що передавали майнові права ЗАТ «Комплекс Агромарс», за взаємної згоди сторін було повернуто майно згідно актів передачі.

За заявою покупця майнових паїв Відповідача ОСОБА_2 Ліщинська сільська рада на підставі договорів купівлі - продажу попереднього свідоцтва на право власності на пай члена колективного сільськогосподарського підприємства, анулювавши попередні, видала нове свідоцтво, про що зроблено запис у Книзі обліку свідоцтв про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства..

Щодо безпідставності вимог Позивача про визнання недійсними актів прийому - передачі майна необхідно зазначити наступне.

Розподіл майна колишнього СТОВ «Україна» проходив в період 2000 - 2005 р.р. за спільною для всіх суб'єктів господарювання процедурою.

Згідно протоколу № 2 засідання комісії по врегулюванню майнових відносин від 26 березня 2003 року та протоколу № 3 спільного засідання комісії по врегулюванню майнових відносин та спостережної ради СТОВ «Україна» від 26.03.2003 року, проведено розподіл майна між власниками (землекористувачами), які мають доручення на користування майновими паями ЗАТ «Комплекс Агромарс», виділено майно в натурі згідно акту передачі від 01.04.2003 року.

Передавши право на майно, співвласники після його отримання ЗАТ «Комплекс Агромарс», використали своє право в СТОВ «Україна» на отримання майна в натурі.

Отримавши майно в натурі, ЗАТ «Комплекс Агромарс» використовував його в виробничому процесі під час оренди земельних ділянок громадян на протязі 2003 - 2010 р.р. Після того, як орендовані земельні ділянки зменшились, то і майно орендодавців перестало становити цінність для ЗАТ «Комплекс Агромарс».

Це майно належало власникам майнових паїв СТОВ «Україна» і було передано ЗАТ «Комплекс Агромарс» в 2003 році разом з іншим майном згідно акту передачі.

Під час розпаювання майна та передачі від ЗАТ «Комплекс Агромарс» до Відповідача ОСОБА_2, інтереси співвласників паїв представляв уповноважений від власників майнових паїв ОСОБА_7, який за дорученням співвласників погоджував виділення майнових паїв в натурі.

Отже, акти прийому-передачі від 25.03.2008р. та 01.09.2010 р. не є правочинами, а тому не можуть визнаватись недійсними згідно ст ст. 203, 215, 232 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ч. 4 ст. 267 ЦК України, ст.ст. 3, 15, 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс», про визнання недійсними актів приймання - передачі майна, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Кагарлицький районний суд протягом десяти днів з дня проголошення, а особами , які брали участь у справі і не були присутніми в судовому засіданні протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Рішення набирає чинності відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України.

Суддя: О.В. Закаблук