АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/7991/14-ц Головуючий у 1-й інстанції Дуда О.О.
Провадження № 22-ц/789/903/15 Доповідач - Сташків Б.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2015 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Сташківа Б.І.

суддів - Жолудько Л. Д., Кузьма Р. М.,

при секретарі - Баляс Т.І.

з участю ОСОБА_1, представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 23 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із вказаним позовом, посилаючись на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування. Разом із ним в даній квартирі зареєстрована ОСОБА_2, однак вона вибула з картири ще у березні 2013 року, з того часу не проживає в ній, всі обов'язки щодо утримання житла виконує лише він. Враховуючи те, що ОСОБА_2 добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, тому він просив суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування вказаним житловим приміщення та зобов'язати Тернопільський МВ УМВС України в Тернопільській області в особі сектору у справах громадянства і реєстрації фізичних осіб зняти відповідача з реєстрації за цією адресою.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 23 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою №2 в будинку №4 по бульвару Т. Шевченка в м.Тернополі.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений позивачем при зверненні із позовом до суду 243,60 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам у справі, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що суд незаконно задоволив позов про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки вона покинула квартиру не з власної волі, а за наявності поважних причин.

Крім цього, ОСОБА_2 вказує на те, що судом безпідставно відновлено провадження у справі, оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 16 березня 2015 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування спірної квартири недійсною та її витребування у ОСОБА_1 Вказаною ухвалою суду також зупинено виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду від 11.11.2014 року та ухвали апеляційного суду Тернопільської області від 12.02.2015 року.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_3 зазначив, що вони підтримують доводи апеляційної скарги, вважають рішення суду незаконним та необгрунтованим.

ОСОБА_1 не погоджується із апеляційною скаргою ОСОБА_2, просить її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши доводи апеляційної скарги за матеріалами справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не проживала у спірній квартирі більше шести місяців без поважних на те причин, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою підлягають задоволенню

Колегія суддів не може повною мірою погодитись з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2.

Право власності на вказану квартиру ОСОБА_1 набув на підставі договору дарування від 11.04.2007 року, укладеного між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдарований) (а.с.9).

Згідно даних будинкової книги у вказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1, відповідачка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, 18.02.180 року народження, який протягом тривалого часу проживає в Росії.

Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 Постанови від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України ), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо), суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження факту відсутності в спірній квартирі відповідачки, позивач посилався на те, що ОСОБА_2 вибула із його квартири у березні 2013 року, і з того часу вона в квартирі не з'являлася, речей та іншого особистого майна в квартирі немає.

Крім цього, факт відсутності ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 відображено і у ОСОБА_6, складених комісією у складі директора ПП Східний масив та майстрів дільниць ДП Авторитет плюс від 19.03.2015 року та 08.05.2014 року (а.с.20,21).

Проте, в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 пояснив, що 14.03.2013 року між сторонами виник конфлікт на грунті сімейних, побутових проблем, для розв'язання якого було залучено працівників міліції, а відповідачку в цей же день тимчасово забрав до себе її племінник. Після вказаної події ОСОБА_1 поміняв замки у квартирі, тому відповідачка не має доступу до даного житла.

ОСОБА_1 не заперечує вказані обставини.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд першої інстанції в порушення вищезазначених норм матеріального та процесуального права не надав належної оцінки доводам представника ОСОБА_2 та наданим ним доказам про поважність причин її тимчасової відсутності в спірній квартирі, а позивачем ОСОБА_1 у свою чергу не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту непроживання ОСОБА_2 у квартирі понад шість місяців без поважних причин.

Крім цього, ухвалою суду касаційної інстанції від 16 березня 2015 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування спірної квартири недійсною та її витребування у ОСОБА_1 Вказаною ухвалою суду зупинено виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду від 11.11.2014 року, яким у задоволенні позову відмовлено та ухвали апеляційного суду Тернопільської області від 12.02.2015 року, якою вказане рішення суду залишено без змін.

Згідно ч. 4 ст. 13 ЦК України при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_6 не проживає у спірній квартирі понад шість місяців з поважних причин, оскільки ОСОБА_1 поняв замки у вхідних дверях квартири. Крім цього, позивач та представник відповідача в судовому засіданні підтвердили, що ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному лікуванні, є особою похилого віку (91 рік) і в силу цих обставин тимчасово проживає у свого племінника.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Враховуючи вищевикладене та те, що ОСОБА_2 є особою похилого віку (91 рік), стан її здоров'я, поважність причин її відсутності понад шість місяців у спірній квартирі, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції в частині визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИла:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 23 квітня 2015 року

в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою №2 в будинку №4 по бульвару Т. Шевченка в м.Тернополі скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_7