Справа № 305/421/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

08 липня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Дашковської С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Рахівського районного суду від 03 грудня 2014 року та додаткове рішення цього ж суду від 09 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 від імені якого на підставі довіреності діє представник ОСОБА_4 до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 де третьою особою без самостійних вимог є: орган опіки та піклування Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області про відібрання малолітньої дитини із незаконного тримання та повернення її батькові та за зустрічним позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_3 де третьою особою без самостійних вимог є: орган опіки та піклування Рахівської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рахівського районного суду від 03 грудня 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_3 від імені якого на підставі довіреності діє представник ОСОБА_4 задоволено. Відібрано малолітню ОСОБА_5 від ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та повернуто її батьку ОСОБА_3. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2, відмовлено.

Додатковим рішенням Рахівського районного суду від 09.12.2014 року доповнено резолютивну частину рішення наступним абзацом: допустити негайне виконання рішення Рахівського районного суду від 03.12.2014 року в частині відібрання та повернення дитини.

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 подали до суду апеляційну скаргу в якій ставлять питання про скасування рішення суду першої інстанції й додаткового рішення цього ж суду, та просили ухвалити нове рішення про відхилення вимог первісного позову, та задоволення зустрічного позову. Мотивують свої вимоги тим, що рішення суду є необґрунтованим та незаконним, що призвело до порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 28.01.2015 року було частково задоволено апеляційну скаргу. Яким скасовано рішення суду першої інстанції в частині первісного позову й додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалено нове про відмову в позові. А в решті вимог, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Проте, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.04.2015 року, задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_3, поданої представником ОСОБА_4, а рішення апеляційного суду Закарпатської області від 28.01.2015 року скасовано і справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Скасовуючи рішення апеляційної інстанції, касаційний суд зазначив, що апеляційний суд не оцінив наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, не дав оцінку тому, чи не буде суперечити інтересам дитини її проживання з батьком та рідними братами та дійшов передчасного висновку про те, що інтересам малолітньої ОСОБА_5 буде відповідати проживання саме з ОСОБА_1 та ОСОБА_2, не навівши при цьому переконливих доводів.

Та виходячи з вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України, висновки й мотиви, з яких скасовані рішення є обовязковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

У судовому засіданні апеляційної інстанції позивач ОСОБА_3 заперечив, вимоги апеляційної скарги та просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Представник прокуратури Закарпатської області в особі ОСОБА_6 заперечила доводи апеляційної скарги та просила таку відхилити.

Інші сторони в судове засідання апеляційної інстанції не зявились, але повідомлялись належним чином про час та місце судового розгляду. А звідси, виходячи з вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу в їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

Згідно вимог ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60, ч. 2 ст. 59 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив із малолітнього віку дитини, принципу п. 6 Декларації прав дитини, який передбачає те, що малолітніх дітей не можна розлучати один з одним, наявність переважного права батьків перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними, відсутність у відповідачів належних і допустимих доказів правомірності проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 з ними. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують своїх батьківських обовязків, а, також зважуючи на обставини справи та докази здобуті в судовому засіданні.

Зважуючи на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, а також вимог ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

В апеляційній скарзі апелянти посилаються на те, що відібрання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 з їх сімї де вона зараз проживає, через те, що ОСОБА_3 як батько застосував до неї фізичне насилля, може важко травмувати дитину, несприятливо відобразитись на її вихованні й житті. Впродовж року батько з дочкою не спілкувався, і не зустрічався та спроб налагодити стосунки з дитиною не робив. За ухилення батьків від виконання своїх обовязків по вихованню дитини, жорстокого поводження з дитиною, засудження за вчинення умисного злочину щодо дитини, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав.

Проте такі доводи апеляційної скарги не узгоджуються з обставинами справи та висновками суду першої інстанції.

Загальновідомим є правило за якого діти проживають разом зі своїми батьками, братами й сестрами.

Згідно ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Виходячи з цього, малолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 повинна проживати разом зі своїм батьком і братами, якщо інше місце проживання не встановлено, щодо неї.

Також ч. 1 ст. 163 СК України передбачає, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

А в разі порушення цього правила, батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, ч. 2 ст. 163 СК України.

Як встановлено судом першої інстанції, малолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 з кінця листопада 2013 року проживає не з батьком і братами, а в сімї Мартиш.

Проте, матеріали справи не містять доказів, які б були надані ОСОБА_1 і ОСОБА_2 із приводу того, що малолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає з ними зі згоди ОСОБА_3, на підставі рішення органу опіки і піклування чи у відповідності до рішення суду.

Також не навели доводів із приводу того, що вчиняють усі можливі дії по необхідності повернення малолітньої у свою сімю, та сприяння в налагодженні стосунків малолітньої з батьком. Оскільки не являються ні опікунами, а, ні усиновлювачами малолітньої, та й місце проживання останньої не змінювалось рішенням суду.

А виходячи з характеристики на ОСОБА_3, акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 14.02.2014 року, та довідки виконавчого комітету Богданівської сільської ради від 14.02.2014 року за № 1633, ОСОБА_3 характеризується позитивно, відповідально відноситься до виконання своїх батьківських обовязків, та має належні матеріально-побутові умови для забезпечення потреб малолітніх дітей.

Не можна погодитись й із тим доводом апелянтів, що ОСОБА_3 не цікавиться долею малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Це спростовується, довідкою від 02.04.2014 року за № 02/12-110 дирекції Богданської ЗОШ І-ІІ ступенів, у якій зазначено, що батько малолітньої приходить до школи, і цікавиться навчанням дочки, та при цьому спілкується з учителями, і класним керівником.

Той факт, що малолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовляється спілкуватись з батьком, свідчить тільки про те, що між ними наявні певні суперечки, які повязані передусім з її підлітковим періодом. Та, у всякому разі, це не є підставою для не проживання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом зі своїм батьком і братами.

До пояснень малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 наданих у судових засіданнях, слід відноситись з пересторогою, так-як у силу свого малолітства не в спромозі достатньо повно оцінити наявні обставини, які виникли після смерті матері, між нею й батьком. У переважній своїй більшості, пояснення її ґрунтуються на припущеннях, домислах, які не ґрунтуються на реальних, вагомих і переконливих доводах стосовно негативного ставлення до неї з боку батька. Таким чином, такі пояснення самі по собі не являються вирішальною умовою для того, щоб вона продовжувала проживати в сімї ОСОБА_1 і ОСОБА_2.

Стосовно висновку органу опіки та піклування від 12.08.2014 року за № 03-18/389 то такий не є достатньо обґрунтованим, та не може вважатись переконливим доказом стосовно того, що проживання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком буде суперечити її інтересам. Крім цього, такий за своїм змістом стосується відібрання малолітньої дитини від батька, у той час як спір стосується, відібрання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 з незаконного тримання та повернення її батькові.

Той факт, що вироком Рахівського районного суду від 11.02.2014 року ОСОБА_3 визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України із призначенням йому покарання у вигляді штрафу в розмірі 510 гривень не може являтись підставою для не проживання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 по місцю проживання батька, а тим більше для позбавлення його батьківських прав.

Так, ОСОБА_3 перевищив свої права при здійсненні виховання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Але разом із цим, даний факт свідчить про необхідність співпраці як ОСОБА_3, так і малолітньої ОСОБА_5 зі службою у справах дітей, та скористатись допомогою дитячого психолога з метою налагодження доброзичливих стосунків після критичного стану в кожного.

На думку колегії суддів, вимоги за зустрічним позовом відхилені судом першої інстанції правомірно, оскільки кримінальне порушення яке скоїв ОСОБА_3 вчинено ним не з метою умисного заподіяння малолітній тілесних ушкоджень. Такі дії не носили систематичний чи триваючий характер і даний випадок був одиничним, та за, що розкаявся й поніс належне покарання.

Натомість інших підстав передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, позивачами за зустрічним позовом не наведено й такі не містяться в матеріалах справи.

За наведених обставин, доводи апелянтів не спростовують висновків суду першої інстанції та обставин встановлених апеляційним судом, колегія суддів у відповідності до вимог передбачених ст. ст. 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 316 і 319 ЦПК України, колегія суддів:

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рахівського районного суду від 03 грудня 2014 року та додаткове рішення цього ж суду від 09 грудня 2014 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : ____________________ Судді : ____________________

____________________