Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 3 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулось до суду з указаним позовом, в якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 22 серпня 2006 року звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1, шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 22 серпня 2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 15 тис. доларів США зі сплатою 14 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 19 серпня 2011 року. В рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 22 серпня 2006 року з ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за яким передано в іпотеку житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1. Проте відповідач належним чином зобов'язань за кредитним договором не виконував, внаслідок чого у нього виникла заборгованість у розмірі 162 482 грн 01 коп. Зазначав, що відповідно до договору факторингу, укладеного 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та факторинговою компанією «Вектор Плюс» банк відступив останньому свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах та пов'язані з ними права грошової вимоги заборгованості по нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій. Вказував, що 28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу, за яким товариство набуло статусу нового кредитора за кредитним договором від 22 серпня 2006 року.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 3 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Кредитні ініціативи», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що при вирішенні спору підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», за яким предмет іпотеки не може бути примусово стягнутий (відчужений без згоди власника), при цьому наявні всі умови для застосування цього Закону України, а саме - спірне житло є єдиним та постійним місцем проживання відповідачів й іншого житла у них немає.

Проте повністю погодитись з таким висновком судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 22 серпня 2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 15 тис. доларів США зі сплатою 14 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 19 серпня 2011 року.

У рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 22 серпня 2006 року з ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за яким передано в іпотеку житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1.

Як убачається з матеріалів справи, внаслідок неналежного виконання зобов'язання за кредитним договором загальна заборгованість відповідача перед банком становить 162 482 грн 01 коп.

Відповідно до договору факторингу, укладеного 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та факторинговою компанією «Вектор Плюс» банк відступив останньому свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах та пов'язані з ними права грошової вимоги заборгованості по нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій.

Між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» 28 листопада 2012 року було укладено договір факторингу, за яким товариство набуло статусу нового кредитора за кредитним договором від 22 серпня 2006 року.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844146/ed_2013_01_19/pravo1/T030435.html?pravo=1>, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_218/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

7 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" <nau://ukr/1304-18> (далі - Закон) від 3 червня 2014 року, згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" <nau://ukr/2654-12|st4> та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку" <nau://ukr/898-15|st5>, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

У ст. 3 Закону зазначено, що цей закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (будуть нараховані) на таку основну суму заборгованості.

В цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання.

Відтак, мораторій на стягнення майна, установлений Законом України «Про мораторій <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2007_02_22/pravo1/T07_700.html?pravo=1>», наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-57цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення, у порушення вимог ст. ст. 212 <nau://ukr/1618-15|st213> - 214, 315 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st215> на зазначені положення закону уваги не звернули, не врахували, що відповідачі, заперечуючи проти позову, мають довести неможливість застосування Закону (ст. ст. 10, 60 ЦПК України), оскільки ними не спростовано доводи позову про наявність підстав для врахування положень цього закону.

З урахуванням викладеного, судові рішення не можна визнати законними та обґрунтованими й вони підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити частково.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 3 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик