АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/874/15 Доповідач - Демкович Ю.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2015 р.

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Демковича Ю.Й.

суддів - Бершадська Г. В., Шевчук Г. М.,

при секретарі - Танцюра О.В.

з участю представника апелянта, представника товариства з обмеженою відповідальністю «СаТер»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тернополя

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 26 грудня 2014 року

по справі позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4

про визнання недійсним договору дарування частини нежитлового приміщення

та за позовом третьої сторони, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - товариства з обмеженою відповідальністю «СаТер» /надалі Товариство/

про визнання недійсним договору дарування частини нежитлового приміщення, встановлення нікчемного договору дарування частини нежитлового приміщення по справі за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4

про визнання недійсним договору дарування, частини нежитлового приміщення, -

ВСТАНОВИЛА:

29.05.15 апелянт звернувся зі скаргою на рішення суду першої інстанції від 26.12.14, вважаючи, що воно поставлене з порушенням норм процесуального права, просить його змінити, вилучивши з мотивувальної частини рішення вказівку про те, що договір дарування частини нежилого приміщення від 16.08.11, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, який посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_3 та зареєстровано в реєстрі за №795, є нікчемним правочином.

Порушення вбачає в тому, що судом не враховано того факту, що позов подано особами, яким не належить право вимоги., а тому невірним є трактування суду про нікчемність договору дарування від 16.08.11, тим самим допущено порушення норм процесуального права, а саме ст.ст. 3, 11 ЦПК України.

На думку апелянта, заявляти вимоги про визнання недійсним договору дарування від 16.08.11 міг лише «УкрСиббанк», як іпотекодержатель, однак останній не звертався з позовом про визнання спірного договору недійсним.

Указує, що правочин щодо відчуження майна, що є предметом іпотеки, без згоди іпотекодержателя може бути визнаний недійсним лише за позовом останнього у судовому порядку, й оскільки станом на сьогоднішній день відсутнє таке судове рішення, тому оспорюваний договір є дійсним, й судом невірно застосовані норми матеріального права, а саме ст.ст. 9, 12 Закону України «Про іпотеку» та не застосовано ст. 204 ЦК України.

Посилається на те, що згідно п. 9 договору дарування передбачено, що приміщення, яке відчужувалося, під забороною не перебувло, що підтверджується витягом № 32597063 від 16.08.11.

У суді представник апелянта підтримав вимоги скарги, пославшись на мотиви, зазначені в ній.

Представник Товариства скаргу не визнала та просила рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляцій скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.08.11 року між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдарований) укладено договір дарування частини нежилого приміщення /надалі «Договір»/, згідно із яким дарувальник подарувала, а обдарований прийняв у дар 40/100 частини приміщення, що знаходиться в м. Тернополі по вул. Руській, 23, а саме: 1-8 каб. пл. 14.7 м кв, 1-9 туалет пл. 2.3 м кв, 1-10 кор. пл. 2.0 м кв, 1-11 кабінет пл. 18.2 м кв, 1-12 клад. пл. 6.2 м кв, 1-13 клад. пл. 8.7 м кв, 1-14 кабінет пл. 34.7 м кв, загальна площа відчужуваного приміщення 86.8 м кв.

Умовами договору передбачено, що приміщення під забороною не перебуває, з посиланням на відповідний витяг № 32597063 від 16.08.11, а також відсутня інформація про податкові застави щодо дарувальника, витяг із Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 32597056 від того ж числа.

21.08.13 ОСОБА_4 відчужила за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 нежитлове приміщення загальною площею 135.6 м кв по вул. Руській, 23 у м. Тернополі, куди увійшла і частина приміщення, яке подароване ОСОБА_1

Права на нерухоме майно були зареєстровані у державному реєстрі за ОСОБА_2

У подальшому даним позивачем приміщення відчужене Товариству, про що свідчить свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 03.03.14, серії САК № 622421.

Підставою для звернення із даними позовами слугувало те, що на момент відчуження ОСОБА_4 40/100 приміщення апелянту воно перебувало в іпотеці за договором іпотеки від 23.06.05, укладеним між ОСОБА_4 та акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк» /надалі «Банк»/. Іпотека припинена 21.08.13 о 17:12:15 год.

Проаналізувавши встановлені докази, суд першої інстанції прийшов до переконання, що відсутні будь-які правові підстави для звернення ОСОБА_2 із вимогами до відповідачів за їх безпідставністю, а тому відмовив у задоволенні її позову.

Із таким висновком судова колегія погоджується, оскільки він відповідає фактичним обставинам справи, рішення в цій частині постановлене з дотриманням вимог процесуального та матеріального права й воно не оспорювалося сторонами спору в апеляційному порядку, а тому, в силу вимог ст. 303 ЦПК України, відсутні підстави для його перегляду або ж зміні.

Аналізуючи підстави відмови у задоволенні вимог Товариства, апеляційна інстанція також погоджується із висновками Тернопільського міськрайонного суду з огляду на наступне.

Суд вірно встановив обставин справи й правомірно послався на вимоги ст. 215 ЦК України щодо недійсності правочину, укладеного без згоди іпотекодержателя.

Судом наведено положення Закону України «Про іпотеку» , згідно із якими правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним (ст. 9. ч. 3 ст. 12 Закону).

Тому, вимоги апелянта щодо виключення з мотивувальної частини рішення вказівки суду про нікчемність договору дарування частини нежилого приміщення від 16.08.11 є безпідставним, оскільки такі положення містять вищезгадані статті Закону.

Тому, із врахуванням вимог ст.ст. 303, 307 ЦПК України, апеляційна інстанція вважає, що оспорене рішення є вмотивованим й до зміни не підлягає.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 315, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 26 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_5