Справа № 466/7423/14 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/783/4106/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючий суддя: Шумська Н.Л.

судді: Струс Л.Б., Шандра М.М.

секретар: Бадівська О.О.

особи, які беруть участь у справі: ОСОБА_2, пр..ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 24 квітня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до АТ «Дельта Банка» про стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 24 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до АТ «Дельта Банка» про стягнення суми кладу, трьох процентів річних та інфляційних, 5000грн. моральної шкоди, відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2. В апеляційній скарзі покликається на його незаконність. Зокрема вказує, що 07 жовтня 2014 року ОСОБА_2 подав в ПАТ «Дельта Банк» письмову заяву про повернення коштів у зв»язку із закінченням строку дії депозитного договору, однак належні йому кошти з відсотками повертались йому частинами, і не були повернуті у повному обсязі. Зазначає, що нормативної-правові акти Національного банку України, на які посилається суд в оскаржуваному рішенні, не є актами цивільного законодавства, що регулюють цивільні правовідносини сторін договору банківського вкладу. Крім того, з часу запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк», відносини ОСОБА_2 з банком фактично перейшли в площину ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», норми якого встановлюють спеціальні правила повернення вкладів фізичним особам. Вказує, що тимчасова адміністрація не є підставою для припинення, розірвання або невиконання договорів про надання послуг, які забезпечують господарську діяльність банку, а тому банк повинен виконувати у відповідності до норм законодавства України свої зобов»язання за договорами банківських рахунків з клієнтами, в тому числі своєчасно і точно виконувати розпорядження останніх згідно з нормами ч. 1 ст.1066, 1068 ЦК України. Просить рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 24 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

При розгляді в порядку апеляційного провадження позивач уточнив вимоги апеляційної скарги, підтримуючи лише вимоги щодо скасування рішення в частині відмови у стягненні суми залишку вкладу, який становить, відповідно до довідки Тимчасової адміністрації АТ «Дельта банк» 2142,76 євро та погоджуючись з відмовою по решті позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, зясувавши обставини справи та перевіривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Згідно з ч. 2 зазначеної статті цього Кодексу апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду 16.10.2014 року з позовом до АТ «Дельта банк» про повернення банківського вкладу та відшкодування втраченої вигоди і моральної шкоди. Під час розгляду судом першої інстанції подав заяву про зміну позовних вимог від 24.03.2015року, просив стягнути з відповідача суму залишку вкладу в розмірі 8634,41 євро, суму трьох процентів річних та інфляційні 1453,39євро, 5000грн. моральної шкоди.

Відмовляючи у позові повністю, суд першої інстанції прийшов до висновку, що за умовами договору банківського вкладу (депозиту) вклад виплачується після закінчення строку розміщення вкладу шляхом зарахування на поточний рахунок. Відтак, умови договору банківського вкладу виконані, відповідно до вимог ст..1058 ЦК України.

Після повернення відповідачем позивачу суми вкладу та нарахованих відсотків за вкладом на його поточний рахунок, між сторонами виникли правовідносини банківського рахунка, який було укладено відповідно до вимог закону. Правовідносини між банком та клієнтом за договором банківського рахунка регулюються гл.72 ЦК України.

Зокрема, відповідно до ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

На виконання цієї норми кошти з депозитного рахунка за розпорядженням вкладника були зараховані на банківський рахунок, з якого проводилась видача коштів частинами позивачу, в межах встановлених Національним Банком України обмежень, до часу введення Тимчасової Адміністрації банку, що унеможливило продовження виплат.

Апеляційним судом встановлено, що після ухвалення оскаржуваного рішення суду позивачем отримано 200 000 грн. з Фонду гарантування вкладів, відповідно до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ст..1 Закону, цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Відносини, що виникають у звязку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Правовий статус Фонду, відповідно до ст.3 Закону передбачає, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є обєктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є субєктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії, що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Відповідно до ст..29 Закону, Фонд набуває право кредитора банку на всю суму, що підлягає відшкодуванню вкладникам такого банку відповідно до цього Закону на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, а також на суму нарахованого, але не сплаченого регулярного збору до Фонду.

Ст.36 Закону передбачено наслідки запровадження тимчасової адміністрації. З дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Протягом 15 днів, але не пізніше строків, встановлених уповноваженою особою Фонду, керівники банку забезпечують передачу уповноваженій особі Фонду печаток і штампів, матеріальних та інших цінностей банку, а також протягом трьох днів - передачу печаток і штампів бухгалтерської та іншої документації банку. У разі ухилення від виконання зазначених обовязків винні особи несуть відповідальність відповідно до закону.

На період тимчасової адміністрації усі структурні підрозділи, органи та посадові особи банку підпорядковуються у своїй діяльності уповноваженій особі Фонду і діють у визначених нею межах та порядку. Правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після призначення уповноваженої особи Фонду, є нікчемними.

Під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобовязань щодо сплати податків і зборів (обовязкових платежів), а також зобовязань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобовязань банку; 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом;5) нарахування відсотків за зобовязаннями банку перед кредиторами.

Обмеження, встановлене пунктом 1 частини пятої цієї статті, не поширюється на зобовязання банку щодо: виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті;

Зобовязання банку, передбачені пунктами 1-1-4 частини шостої цієї статті, виконуються банком у межах його фінансових можливостей у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Фонду.

Зобовязання неплатоспроможного банку передаються приймаючому банку за їх балансовою вартістю (з можливістю виплати премії з боку покупця) на підставі договору про переведення боргу за реєстром договорів з відповідними кредиторами (вкладниками). Договір про переведення боргу укладається без необхідності отримання згоди кредиторів (вкладників). При цьому внесення змін до договорів з кредиторами (вкладниками) не вимагається. Приймаючий банк набуває усіх прав та обовязків боржника перед відповідними кредиторами (вкладниками) неплатоспроможного банку. Фонд зобовязаний повідомити боржників і кредиторів про передачу активів і зобовязань приймаючому банку шляхом розміщення узагальненої інформації на офіційних сайтах Фонду, неплатоспроможного банку, приймаючого банку. Кожний боржник та/або кредитор може отримати інформацію щодо себе у приміщенні неплатоспроможного та приймаючого банку.

Статтею 46 Закону передбачено наслідки призначення уповноваженої особи Фонду, яка від імені Фонду виконує функції з ліквідації банку відповідно до цього Закону та приступає до виконання своїх обовязків негайно після прийняття Фондом рішення про призначення уповноваженої особи Фонду. З дня призначення уповноваженої особи Фонду: 4) припиняється нарахування відсотків, неустойки (штрафу, пені) та застосування інших санкцій за всіма видами заборгованості банку, а також не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобовязань банку; 4-1) нарахування відсотків, комісійних, штрафів, інших очікуваних доходів за активними операціями банку може припинятися у терміни, визначені договорами з клієнтами банку у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси. Під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобовязань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обовязкових платежів), крім витрат, безпосередньо повязаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Вимоги за зобовязаннями банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть предявлятися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону.

Цим Законом передбачено також заходи з підготовки задоволення вимог кредиторів (ст..49) повноважена особа Фонду визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду. Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду.

Будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів підлягають вирішенню у судовому порядку. Судове провадження щодо таких вимог не припиняє перебіг ліквідаційної процедури.

Протягом 20 днів з дня затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів уповноважена особа Фонду сповіщає кредиторів про акцептування їх вимог шляхом розміщення повідомлення на офіційному сайті Фонду, неплатоспроможного банку, а також у приміщеннях такого банку в доступному для відвідувачів місці. Уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури.

Черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів встановлені правовою нормою ст..52 Закону. Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у такій черговості: 1) зобовязання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоровю громадян; 2) грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобовязань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; 3) вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі щодо повернення цільової позики банку, наданої протягом здійснення тимчасової адміністрації з метою забезпечення виплат відповідно до пункту 1 частини шостої статті 36 цього Закону, та щодо покриття витрат Фонду, передбачених у пункті 17 частини пятої статті 12 цього Закону; 4) вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом; 5) вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування; 6) вимоги фізичних осіб, платежі яких або платежі на імя яких заблоковано (крім фізичних осіб - субєктів підприємницької діяльності); 7) інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом; 8) вимоги за субординованим боргом.

Таким чином, виходячи із системного аналізу правових норм, які регулюють спірні правовідносини та діяли на час їх виникнення та на час розгляду судами першої та апеляційної інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача ПАТ «Дельта банк» 2142,76 євро залишку депозитного вкладу, оскільки зазначені кошти з часу їх зарахування на банківський рахунок із депозитного рахунку перестали бути вкладом, а вважаються коштами позивача на рахунку. Банк не оспорює майнові права позивача на ці кошти, визнає право позивача на їх отримання за передбаченою Законом України «Про гарантування вкладів фізичних осіб» процедурою. Вимоги позивача підлягають зарахуванню до четвертої черги задоволення вимог кредиторів банку, як це передбачено ст.52 Закону.

Також враховуючи зміст правових норм Закону та особливий статус Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, те що він є юридичною особою з колом виключних повноважень щодо керування та розпорядження майном неплатоспроможного банку, вимогу про стягнення коштів з неплатоспроможного банку належить заявляти із залученням цієї юридичної особи.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову про стягнення коштів з

Апелянт помилково покликався на правову позицію Верховного Суду України у справі №6-140цс13, оскільки спори не є ідентичними, заявлено різні позовні вимоги на підставі умов договору, які є відмінними у частині дій банку після закінчення строку розміщення вкладу.

Також, апелянт не врахував, що між сторонами укладено ще один договір банківського рахунка, що є окремим правочином, регулюється Главою 72 ЦК, Законом України «Про банки та банківську діяльність» та нормативними актами Національного Банку України. Умови виконання цього договору не були предметом судового спору, позивачем не заявлено вимог стосовно невиконання умов вказаного правочину і апеляційний суд позбавлений можливості оцінки доказів та перевірки обставин, які виходять за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, відповідно до вимог ч.1ст.303 ЦПК.

Відповідно до ч.1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до ч. 2 ст. 1068 ЦК України, банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом

Відповідно до ст. 32.2 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2011 року №2346-11, банк зобов»язаний виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ відповідно до реквізитів цих документів та з урахування положення встановлених п.22.6 ст. 22 цього Закону.

Згідно з ст. 30.1 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі.

На підставі ст.1058, 1061 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) грошову суму (вклад), зобов»язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Саме умови договору є визначальними у цих правовідносинах.

Як вбачається з матеріалів справи Банком проведено зарахування коштів позивача на поточний рахунок позивача з використанням платіжної карки та обслуговування дебетної платіжної картки, договір № 002-13520-300913.

Таким чином сума вкладу в євро та відсотків повернута банком позивачу та перебуває на його власному поточному рахунку, що свідчить про повне виконання умов договору банківського вкладу (депозиту).

Крім того, як пояснили сторони на судовому засіданні, позивач отримав у визначеному відділенні ПАТ «УкрЕксімБанк» 200 000 грн. з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Суд першої інстанції також не звернув уваги на те, що з моменту перерахування банком коштів з депозитного рахунка та зарахування цих коштів на власний поточний рахунок позивача власником цих коштів є саме позивач, а не Банк. Тому спосіб захисту «стягнення» не може бути застосовано у спірних правовідносинах.

Це також узгоджується з правовою нормою ст..1068 ЦК України. Зокрема, відповідно до ч.3ст.1068 ЦК України, Банк зобов»язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти. Тому правильним способом захисту у разі невиконання зобов»язання Банком слід вважати примусове виконання обов»язку Банку, тобто зобов»язання до вчинення дій щодо виплати коштів, які є на рахунку позивача, а не стягнення суми з відповідача.

Так як вимога про стягнення з Банку коштів за депозитним договором не ґрунтується на законі та доказах у справі, при ухваленні нового рішення не може бути задоволена судом.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, з врахуванням відмови позивача від вимог про відшкодування моральної шкоди та інфляційних з 3% річних та погодження з рішення суду у цій частині, апеляційний суд, повно та всебічно зясувавши обставини справи та перевіривши доводи скарги, прийшов до висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, залишає рішення без змін, відповідно до ст.308 ЦПК.

Керуючись ст.303, п.1ч.1ст.307, 308, п.1ч.1ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 24 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення й може бути оскаржена протягом 20-ти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Н.Л. Шумська

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_4