УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2015 року .

Володимир - Волинський міський суд, Волинської області в складі:

головуючого судді - Канівця Л.Ф.,

при секретарі - Матасовій О.А.,

представника заявника - ОСОБА_1, представника ВДВС ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_3 на дії державного виконавця , -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця посилаючись на те , що 31 травня 2013 року заступником начальника відділу державної виконавчої служби ОСОБА_2 - Волинського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_2 було винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_3 та оголошення заборони на його відчуження в межах виконавчого провадження № 38243213.

Стягувачем відповідно до даної постанови є ПАТ« Родовід Банк» . Згідно постанови арешт накладено на все майно боржника .

Державний виконавець , наклавши арешт на все майно боржника не мав на меті реалізувати його , а лише наклав його з метою забезпечення виконання виконавчих документів .

Відповідно до п.3 ч.2 ст.57 Закону України « Про виконавче провадження » арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження .

Згідно ст.57 ч.7 Закону України « Про виконавче провадження » , державний виконавець після накладення арешту на майно зобовязаний встановити строк вилучення та наступної передачі на реалізацію арештованого майна , чого не було здійснено державним виконавцем .

Актами законодавства України не передбачено та не надано державному виконавцю повноважень накладення арешту на майно з метою безстрокового його збереження шляхом заборони його відчуження , оскільки це суперечить загальним засадам здійснення виконавчого провадження та положенню ст 52,57 Закону України «Про виконавче провадження ».

Накладення державним виконавцем арешту на усе майно , яке значно, і перевищує заборгованість є неправомірним , а винесення відповідної постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження суперечать вимогам ст . 52 Закону України « Про виконавче

провадження » .

Крім того 08.01.2015 року сплив встановлений постановою про повернення виконавчого документа стягувачеві строк повторного предявлення виконавчого документа до виконання відповідно до ст. 22 Закону України « Про виконавче провадження » , Виконавчі документи можуть бути предявлені до виконання протягом року , якщо інше не передбачено законом .

В судовому засіданні представник заявника скаргу підтримав , пославшись на наведені в ній обставини . Просить її задовольнити .

ОСОБА_4 - Волинського міського суду від 17 червня 2015 року до участі у справі залучено Публічне Акціонерне Товариство « Родовід Банк » в якості заінтересованої особи .

В судове засідання представник ПАТ « Родовід Банк » не зявився , хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. До суду банком надіслано заперечення на заяву, просить скаргу ОСОБА_3 відхилити . Справу розглянути у відсутність представника банку .

Представник ВДВС просить суд в скарзі ОСОБА_3 відмовити пославшись на подані до суду заперечення .

Заслухавши пояснення осіб які беруть участь у розгляді скарги , суд вважає , що вона підлягає до задоволення .

Судом встановлено , що 31.05.2013 року відкрито виконавче провадження та боржнику ОСОБА_3 надано строк для виконання виконавчого листа у справі №2-591/11 виданого 03.10.2011 року ОСОБА_4 - Волинським міським судом про стягнення з заявника на користь ПАТ « Родовід Банк » заборгованість за кредитним договором в сумі 36737,65 грн .

Одночасно з відкриттям виконавчого провадження за заявою стягувача винесена державним виконавцем постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження .

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою , якщо вважають що рішенням , дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення , ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи .

Згідно ч.1 ст.52 Закону України « Про виконавче провадження » від 21 квітня 1999 року , звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті , вилученні та примусовій реалізації .

Із вимог ст. 57 п.3 ч.2 Закону України Про виконавче провадження арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження .

За таких умов, державний виконавець накладає арешт на майно виключно з метою його подальшої обовязкової реалізації для виконання виконавчого документу, що випливає із мети та завдання виконавчого провадження.

Однак, державний виконавець, наклавши арешт на усе майно боржника, не мав та не має на меті реалізовувати йорго, а лише наклав його з метою забезпечення виконання виконавчих документів. При цьому, як випливає з положення ч.7 ст.57 Закону України Про виконавче провадження, державний виконавець після накладання арешту майна зобовязаний встановити строк вилучення та наступної передачі на реалізацію арештованого майна .

Таким чином, актами законодавства України не передбачено та не надано державному виконавцю повноважень накладати арешт на майно з метою забезпечення виконання виконавчого документу тобто безстрокового його збереження шляхом заборони його відчуження, оскільки це суперечить загальним засадам та завданням здійснення виконавчого провадження та положенню ст. ст. 52,57 Закону України Про виконавче провадження.

Згідно. ч. ч.2,5 ст.52 Закону України Про виконавче провадження передбачено, що стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів .

У разі відсутності у боржника коштів та цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржникові інше майно, за винятком майна, на яке згідно з законом не може бути накладено стягнення. Боржник має право вказати ті види майна чи предмети, на які необхідно звернути стягнення в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

А відтак , накладання державним виконавцем арешту на усе майно, яке значно перевищує заборгованість за суму боргу за кредитним договором, є неправомірним, а винесення відповідної постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження суперечить вимогам

ч.2 , .6 ст.52 Закону України Про виконавче провадження .

З врахуванням вищенаведеного , суд вважає, що дана постанова про накладення арешту на майно боржника ОСОБА_3Є . є незаконною та підлягає скасуванню, оскільки порушує права та інтереси на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Керуючись ст.ст.383, 386,387 ЦПК України, ст.ст.52,57, Закону України Про виконавче провадження, суд-,

У Х В А Л И В :

Скаргу задовольнити.

Визнати неправомірною та скасувати постанову про арешт майна боржника ОСОБА_3 та оголошення заборони на його відчуження в межах виконавчого провадження № 38243213 від 31 серпня 2013 року, винесену державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Володимир-Волинського міськрайонного управління юстиції у Волинській області ОСОБА_2

ОСОБА_4 може бути оскаржена до апеляційного суду Волинської області протягом пяти днів з дня її проголошення..

Суддя /-/-підпис.

Згідно з оригіналом.

Суддя Л.Ф.Канівець