Справа № 428/6182/14-ц
Провадження № 22ц/782/69/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого - судді Авалян Н.М.

суддів - Кострицького В.В., Соловей Р.С.

при секретарі - Коротенку С.В.

за участю представника позивача- ОСОБА_3

представника відповідача - Толокольнікова С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Сєвєродонецьку апеляційні скарги ОСОБА_2 та ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання «Азот» на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23 лютого 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання «Азот» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заробітної плати за час оплачуваної відпустки, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА :

14 жовтня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому вказав, що 15 вересня 2014 року він був звільнений за прогули без поважних причин з посади слюсаря з контрольно-вимірювальних приладів і автоматики, зайнятий ремонтом, профілактикою та обслуговуванням контрольно-вимірювальних приладів хімічних виробництв 5 розряду цеху нейтралізації та очищення промислових стічних вод в ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання «Азот». Вважаючи своє звільнення незаконним, оскільки його відсутність на роботі була обумовлена поважними причинами, пов'язаними з небезпекою для життя і здоров'я в період проведення антитерористичної операції в м.Сєвєродонецьку, просив поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Також посилався на те, що незаконним звільненням йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 5000 грн. та яку просив стягнути з відповідача.

Крім того, вказав, що він є членом профкому, у зв'язку з чим має право на відпустку із збереженням заробітної плати на час профспілкового навчаня, але відповідач протиправно не надав йому таку відпустку, тому просив стягнути з відповідача заробітну плату за чотири дні перебування на семінарських заняттях в розмірі 252 грн. Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23 лютого 2015 року позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_2 на посаді слюсаря з контрольно-вимірювальних приладів та автоматики 5 розряду цеху нейтралізації та очищення промислових стічних вод ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання «Азот». Стягнуто з ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання «Азот» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 8588,80 грн. та моральну шкоду в сумі 1500 грн. Допущене негайне виконання рішеня в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі та в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах сплати платежу за один місяць. Стягнуто з ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання «Азот» на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн. Відмовлено в задоволенні решти позовних вимог.

З рішенням суду частково не погоджуються позивач та відповідач.

Позивач в апеляційній скарзі просить рішення суду змінити: скасувати в частині відмови в задоволенні позову про стягнення заробітної плати та ухвалити нове рішення про задоволення позову; змінити рішення суду в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу - збільшити розмір середнього заробітку до 16 051,20 грн; змінити рішення суду в частині розміру моральної шкоди - збільшити розмір моральної шкоди до 3000 грн. Вважає, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права. Зокрема, судом не з'ясовано достименно причини невиходу його на роботу та протиправно відмовлено у досідженні письмових доказів та допиті свідків для встановлення підстав для звільнення позивача від відповідальності за порушення трудового договору на підставі ст.617 ЦК України з обставин непероборної сили. Позивач не погоджується з висновком суду про дотримання відповідачем ст.ст.148,149 КЗпП України при його звільненні. На думку позивача, рішення суду недостатньо повно вмотивовано судом, а в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не відповідає нормам матеріального права. Вважає не відповідаючим нормам матеріального права висновок суду в частині відмови в задоволенні позову про стягнення заробітної плати з підстав невідповідності способу захисту права. Крім того, вважає, що в частині визначення розміру моральної школи рішення суду необхідно змінити пропорційно до обсягу задоволених позовних вимог.

Відповідач в апеляційній скарзі просить рішення суду змінити: скасувати в частині поновлення позивача на работі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. Не погоджується з висновком суду про порушення позивачем строку застосування дисциплінарного стягнення, оскільки перед звільненням відповідачем проводилась перевірка обставин відсутності позивача на роботі. Також не погоджується з висновком суду про порушення процедури звільнення з огляду на те, що не була отримана згода профспілки на звільнення позивача, який є членом виборного органу профспілки. Відповідач посилається на те, що позивач згідно із Сатутом не може бути членом профкому, у зв'язку з чим вважає, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у витребуванні Статуту профспілки та не надав правової оцінки цим доводам відповідача. Крім того, відповідач вважає, що суд безпідставно задовольнив позов про стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не надано суду доказів завдання йому такої шкоди. Також не погоджується з висновком суду про допущений тиск з боку керівництва на позивача, осільки це не підтверджено доказами.

Позивач в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у зв'язку з чим справу розглянуто за його відсутністю

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги позивача та виклав свої заперечення проти доводів апеляційної скарги відповідача.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги відповідача та виклав свої заперечення проти доводів апеляційної скарги позивача.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та надавши оцінку правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційних скарг, вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга відповідача відхиленню, а рішення суду зміні, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст.303 ч.1 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до п.п.1,2,3 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити рішення його без змін, скасувати рішення і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог або змінити рішення.

Статтею 308 ЦПК України визначено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Статтею 309 ЦПК України визначено, що підставами для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є, зокрема, - невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З матеріалів справи вбачається наступне.

ОСОБА_2 працював в ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання «Азот» на посаді слюсаря з контрольно-вимірювальних приладів і автоматики, зайнятий ремонтом, профілактикою та обслуговуванням контрольно-вимірювальних приладів хімічних виробництв 5 розряду цеху нейтралізації та очищення промислових стічних вод.

ОСОБА_2 є членом профкому Первинної профспілкової організації Незалежної профспілки гірників України робітників ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання «Азот», що підтверджується посвідченням, виданим Незалежною профспілкою гірників України (а.с.10), повідомленням про обрання до складу профкому на загальних зборах 15 липня 2013 року, яке було направлено відповідачу рекомендованим поштовим відправленням та вручено 15 листопада 2013 року (а.с.13), а також копією протоколу про обрання (а.с.72).

Первинна профспілкова організація Незалежної профспілки гірників України робітників ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання «Азот» легалізована у встановленому законом порядку, що підтверджується копіями свідоцтва та повідомлення про реєстрацію (а.с.68-71).

З 16 по 20 червня, з 23 по 27 червня 2014 року позивачу на підставі його заяв надавались відпустки без збережння заробітної плати. (а.с.123-130)

Сторони визнавали, що отримання цих відпусток було обумовлено тим, що в м.Сєвєродонецьку діяли незаконні збройні формування, що загрожувало безпеці громадян-мешканців міста. За інформацією ГУ МВС України у Луганській області віповідно до Указу Президета України від 14 квітня 2014 року №405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілостності України», Наказу Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07 жотвня 2014 року №33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» антитерористичну операцію на території Луганської області, у тому числі м.Сєвєродонецьку, розпочато 07 квітня 2014 року та її проведеня триває. Місто Сєвєродонецьк було звільнено від незаконних збройних формувань 22 липня 2014 року (а.с.205)

Отримавши відпустки, позивач виїхав з м.Сєвєродонецька.

26 червня 2014 року, перебуваючі в м.Харкові, позивач звернувся до відповідача із заявою про надання йому оплачуваної відпустки з 01 по 04 липня 2014 року для участі в семінарі, що проводилась Незалежною профспілкою гірників України в м.Києві, додавши до заяви інформаційне повідомлення. Ця заява була направлена рекомендованим листом та отримана відповідачем на пошті 27 червня 2014 року. (а.с.19,20)

В наданні такої відпустки позивачу було відмовлено, оскільки позивачем не був представлений документ на підтвердження того, що він є членом профкому первинної профспілкової організації Незалежної профспілки гірників України (ППО НПГУ), а також не було звернення голови профспілки про делегування ОСОБА_2 для участі в семінарі. (а.с.34)

Цей семінар позивач відвідав, що підтверджується довідкою. (а.с.47)

Після цього позивач звертався до відповідача із заявами про надання йому відпусток без збереження заробітної плати 02 липня (з 07 по 11 липня), 07 липня (з 14 по 18 липня, з 21 по 25 липня, з 28 липня по 01 серпня) 2014 року. Ці заяви були направлені рекомендованими поштовими листами, але, як з'ясувалось в звязку із виникненням трудового спору, не були вручені відповідачу через неможливість перевезення пошти під час проведення бойових дій в зоні проведення антитерористичної операції та тимчасового призупинення роботи поштових відділень Укрпошти. (а.с.21-25, 28)

Не маючи з липня 2014 року відомостей про місцезнаходження позивача, відповідач 08 липня 2014 року звертався до місцевої лікарні та органу внутрішніх справ із письмовими запитами щодо можливої затримки, арешту, перебування під слідством, знаходженні на лікуванні (а.с.133-136,137).

30 липня 2014 року, повернувшись в м.Сєвєродонецьк, позивач поштою направив відповідачу заяву, в якій виклав обставини своєї відсутності на роботі. Ця заява була отримана відповідачем 01 серпня 2014 року. (а.с.26,27)

04 серпня 2014 року позивач з'явився на роботу, про що був складений акт. (а.с.129)

15 вересня 2014 року наказом №0110-кп позивач був звільнений з роботи за прогули без поважних причин. В наказі зазначено, що позивач був відсутнім на роботі без поважних причин з 01 липня по 01 серпня 2014 року. Підставою для звільнення стали акти, якими зафіксовані факти відсутності позивача на роботі 28,29,30,31 липня, 01 серпня 2014 року. (123-128, 130)

Перед виданням наказу про звільнення відповідач звертався 31 липня та 06 серпня 2014 року до Первинної профспілкової організації Незалежної профспілки гірників України робітників ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання «Азот» (ППО НПГУ) з поданнями на звільнення позивача. В наданні такої згоди було відмовлено, про що профспілка повідомила відповідача письмово. (а.с.30-32)

Також відмовила в наданні згоди на звільнення позивача Незалежна профспілка гірників України на звернення суду, про що повідомила листом від 17 грудня 2014 року №241 (а.с.161-166).

Задовольняючи позов в частині поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, достовірно не знаючи про те, чи були видані накази про надання йому відпусток, без погодження з власником або уповноваженим ним органом самовільно використав зазначені відпустки, що є прогулом і свідчить про порушення трудової дисципліни позивачем. Але, не зважаючи на допущення позивачем прогулів без поважних причин, відповідачем порушено процедуру звільнення позивача (не отримано згоду профспілкового орогану та порушений строк застосування дисциплінарного стягнення)

Проте повністю погодитись з вказаними висновками суду не можна у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права до спірних правовідносин та порушених вимог процесуального права при ухваленні рішення.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду про те, що сам факт прогулу свідчить про порушення трудової дисципліни, оскільки він протирічить нормам матеріального права, які визначають прогул як відсутність працівника на роботі без поважних причин (п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України). У разі виникнення спору оцінка щодо поважності причин відсутності працівника на роботі надається судом, виходячи з встановлених обставин справи та на підставі наданих сторонами доказів.

Судом встановлено, що починаючи з червня 2014 року позивачу неодноразово надавались відпустки без збереження заробітної плати. В цей період часу позивач виїхав з м.Сєвєродонецька у зв'язку з загрозою для життя, пов'язаної з діяльністю незаконних збройних формувань та проведенням антитерористичної операції в місті. Представник відповідача не заперечував, що хоча робота підприємства не зупинялась на період проведення антитериристичної операції, не тільки позивач, але й багато інших працівників були відсутні на роботі, що було обумовлено небезпекою для життя людей.

З огляду на те, що цей факт є загальновідомим та представником відповідача визнавався, він не потребував доказуванню в судовому засіданні, у зв'язку з чим не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги позивача про необґрунтовану відмову в дослідженні судом доказів на підтвердження цього факту - показань свідків, огляд відеозапису та фотографій (а.с.151-152, 153, 180). Під час апеляційного розгляду справи позивач не наполягав на їх дослідженні.

Відсутність позивача на роботі з вказаних причин є прогулом, але обумовленим поважними причинами, що виключає застосування дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни, а тому його звільнення не можна вважати законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що він підлягає звільненню від відповідальності за порушення трудового договору на підставі ст.617 ЦК України з обставин непероборної сили, не заслуговують на увагу, оскільки правовідносини сторін врегульовані вищезазначеними спеціальними нормами трудового законодавства, а зазначена позивачем норма прва (ст.617 ЦК України) спірних правовідносин не регулює.

Помилковим є також висновку суду про те, що позивач був звільнений за прогули, які він вчинив з 28 липня по 04 серпня 2014 року, оскільки це не відповідає встановленим обставинам справи - так, з тексту наказу про звільнення вбачається, що ОСОБА_2 був звільнений за відсутність на роботі без поважних причин з 01 липня по 01 серпня 2014 року, а з акту від 04 серпня 2014 року вбачається, що 04 серпня 2014 року ОСОБА_2 з'явився на роботу.

Висновок суду про порушення процедури звільнення позивача є правильним, оскільки відповідає встановленим обставинам справи, нормам матеріального права, а також правовій позиції, викладеній в постановах Верховного Суду України, які є обов'язковими для судів відповідно згідно з приписом ст.360-7 ЦПК України.

Оскiльки позивач є членом виборного органу первинної профспiлкової органiзацiї, то для його звiльнення за прогул на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України вiдповiдач повинен був отримати згоду виборного органу первинної профспiлкової органiзацiї та вищестоящого виборного органу цiєї профспiлки (зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного суду України від 23 квітня 2014 року № 6-30цс та від 24 вересня 2014 року №6-104цс).

Проте відповідач з поданням про звiльнення позивача звертався лише до первинної профспілкової організації.

Та обставина, що таке звернення було здійснено судом під час розгляду справи, не впливає на висновок суду про порушення процедури звільнення, що є підставою для визнання звільнення незаконним та поновлення позивача на роботі з огляду на те, що звiльнення члена виборного органу первинної профспiлкової органiзацiї без попередньої згоди на це виборного органу первинної профспiлкової органiзацiї профспiлки та вищестоящого органу цiєї профспiлки є порушенням вимог ст.ст. 43, 252 КЗпП України та ст.41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

За змiстом п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договiр, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договiр до закiнчення строку його чинностi можуть бути розiрванi власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числi вiдсутностi на роботi бiльше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Розiрвання трудового договору з пiдстав, передбачених пунктами 1 (крiм випадку лiквiдацiї пiдприємства, установи, органiзацiї),2-5, 7 с.40 та пунктами 2 i 3 ст.41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспiлкового представника), первинної профспiлкової органiзацiї, членом якої є працiвник (ч.1 ст.43 КЗпП України ).

Цi норми встановлюють додатковi гарантiї для працiвникiв, обраних до профспiлкових органiв, i застосовуються, крiм дотримання загальних норм, та є обов'язковими для роботодавця при вирішенні питання про звільнення такого працівника.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач не може бути віднесений до членів виборного органу профспілки, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач посилався на Статут Незалежної профспілки гірників України, відповідно до якого позивач не може бути членом профспілкового комітету профспілки.

Під час розгляду справи судом першої інстанції Статут не був витребуваний та не досліджувався, хоча клопотання про це було заявлено представником відповідача (а.с.54).

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», посилання в апеляційній скарзі на невідповідність висновків суду обставинам справи підлягає перевірці апеляційним судом шляхом дослідження доказів, яким, на думку особи, що подала апеляційну скаргу, суд першої інстанції не дав оцінки або дав неправильну оцінку.

Тому, виходячи з доводів апеляційної скарги про неповноту встановлення обставин справи, відповідно до вимог ч.2 ст.303 ЦПК України під час апеляційного розгляду справи за клопотанням представника відповідача колегією суддів був досліджений вищезазначений Статут, проти чого не заперечував також представник позивача.

Згідно із Статутом (розділ 6.3) керівним виборним органом ППО в період між конференціями (зборами) є профспілковий комітет (Рада голів). Профспілковий комітет (Рада голів) первинної профспілкової організації на підприємстві складається з голів дільничних організацій і формується шляхом їх прямого делегування та обирається зборами (конференцією). До складу профкому (Ради голів) входять голова ППО і його заступники.

Відповідач вважає, що позивач не може бути членом профспілкового комітету, який формується за посадою, тому що позивач не є головою первинної організації або його заступником.

Як встановлено судом, рішення про обрання позивача до складу профспілкового комітету було прийняте 15 липня 2013 року, про що відповідач профспілкою був повідомлений 15 листопада 2013 року (копія цього рішення була представлена суду та досліджена в судовому засіданні). У разі своєї незгоди з таким рішенням відповідач мав можливість звернутись безпосередньо до Незалежної профспілки гірників України або до суду, однак, не скористався цим правом. А при вирішенні трудового спору суд не вправі робити висновки щодо правомірності рішення корпоративного органу, яким є профспілка.

Правильним є також висновок суду про порушення відповідачем строку застосування дисциплінарного стягнення, оскільки він цілком відповідає нормам матеріального права, а також встановленим обставинам справи.

Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.(ч.1 ст.148 КЗпП України).

Звільнення поза межами цього строку є незаконним, а тому доводи апеляційної скарги відповідача про те, що звільненню передувало проведення перевірки, не заслуговують на увагу, оскільки нормами трудового законодавства не передбачено продовження строків застосування дисциплінарного стягнення. Попереднє проведення перевірки не скасовує обов'язку власника або уповноваженого ним органу застосувати дисциплінарне стягнення протягом місяця безпосередньо з дня виявлення проступку.

Оскільки вже 04 серпня 2014 року були виявлені і факт порушення, і конкретний працівник - позивач і причини його відсутності на роботі, правильним є висновок суду про те, що дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення підлягало застосуванню в строк до 05 вересня 2014 року.

Не заслуговує також на увагу довід апеляційної скарги відповідача про незгоду з висновком суду про допущений тиск на позивача з боку керівництва, оскільки такий висновок відсутній в рішенні суду, що оскаржується.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що не зважаючи на допущені помилки, які є формальними, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення про поновлення на роботі, тому підстав для його скасування чи зміни в зазначеній частині не вбачається.

Задовольняючи позов в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 8 588,80 грн., суд першої інстанції виходив з положення ч.1 ст.11 ЦПК Українищодо меж розгляду справи, а також з того, що вказаний в уточненій позовній заяві розмір середнього заробітку не оспорюється відповідачем.

Проте, погодитись з такими висновками не можна у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права до спірних правовідносин та порушених вимог процесуального права при ухваленні рішення.

За змістом ст.11 ЦПК України виходом за межі позовних вимог може вважтись задоволення судом не заявленої позивачем позовної вимоги або задоволення позовної вимоги у більшому розмірі, ніж було заявлено позивачем.

Вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачем була заявлена та тричі уточнена впродовж тривалого судового розгляду справи.

Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК України та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК України вийти за межі заявлених вимог та задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Нормами трудового права (ч.2 ст.235 КЗпП України) прямо передбачено, що при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

У зв'язку з цим не може вважатись виходом за межі позовних вимог проведення судом розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу на день ухвалення рішення без відповідного уточнення позову позивачем.

Враховуючи, що рішення суду в зазначеній частині ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, воно підлягає зміні.

Для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу колегія суддів враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постановах від 21 січня 2015 року (справи №6-195цс14, №6-203цс14).

Під час проведення розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні використано формулу, за якою обраховано період затримки за календарні дні з використанням даних про середній заробіток позивача за минулі періоди.

Здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Так, вказаним Порядком встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо (абз.3 п.2).

Відповідно до п.5 розд.IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з п.8 розд.IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз.3 п.8 розд.IV Порядку).

Для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача суд приймає розмір заробітної плати позивача, який вказаний у довідці, що визнається сторонами. (а.с.35)

Сторони визнають, що повні місяці роботи, які передували звільненню позивача є квітень і травень 2014 року.

Кількість робочих днів в квітні 2014 року - 21 день, в травні 2014 року - 19 днів.

Відповідно середньомісячне число робочих робочих днів становить 20 днів (21 день + 19 днів = 40 днів : 2 місяці).

Середньомісячне число днів вимушеного прогулу позивача з моменту звільнення на день ухвалення рішення судом становить 5 місяців 5 днів або 105 днів (5 місяців х 20 днів + 5 днів) .

Заробітна плата позивача становить за квітень 2014 року - 2 720,51 грн., за травень 2014 року - 1530, 44 грн.

Відповідно середньомісячний заробіток позивача становить 2 125,28 грн. (2 720,51 грн. + 1530, 44 грн. = 4250,95 грн. : 2 місяці), а середньоденний заробіток позивача становить 106,27 грн. (2 125,28 грн. : 20 днів).

З вказаного розрахунку розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу позивача становить 11 158,35 грн. (106,27 грн. х 105 днів).

До вказаного розміру підлягає збільшенню присуджений судом розмір середнього заробітку.

Задовольняючи частково позов в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок незаконного звільнення з роботи позивачу була спричинена моральна шкода, яка полягає в тому, що через своє звільнення він був змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням усіх обставин справи суд вважав достатнім та справедливим розмір моральної шкоди 1500 грн.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду, оскільки він відповідає встановленим обставинам справи, а також нормам матеріального права, при цьому судом дотримані норми процесуального права.

В правовій позицій, висловленій в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року в справі №6-54цс1, зазначено, що ст. 237-1 КЗпП України містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Суд, установивши порушення трудових прав позивача та наявність підстав для покладення на роботодавця відповідальності за завдану працівникові моральну шкоду, повинен застосовувати відповідальність, що передбачена ст. 237-1 КЗпП України.

Позивач обґрунтував позов в зазначеній частині тим, що він був позбавлений гарантованого Конституцією України права на працю та можливістю заробляти собі на життя, що призвело до моральних переживань, втрати душевного спокою та постійного роздратування. Він був позбавлений можливості отримати допомогу по безробіттю, тим самим він залишився без засобів існування з урахуванням того, що його грошові накопичення були витрачені у зв'язку з вимушеним виїздом з м.Сєвєродонецька на період проведення в місті антитерористичної операції.

З матеріалів справи вбачаєься, що беззаперечним є виключно той факт, що у зв'язку з порушенням трудових прав позивач був змушений докладати зусиль для відновлення своїх прав, що було враховано судом першої інстанції.

Той факт, що незаконне звільнення позбавило його права на отримання соціальної допомоги по безробіттю, не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки доказів цьому позивачем не надно. А тому зменшення розміру моральної шкоди судом до справедливого розміру з урахування встановлених обставин цілком відповідає нормам процесуального права.

Отже, підстав для зміни чи скасування рішення суду про стягнення моральної шкоди колегія суддів не вбачає. У зв'язку з цим доводи апеляційних скарг щодо незаконності та необґрунтованості рішення в зазначеній частині не заслуговують на увагу.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення заробітної плати за дні оплачуваної відпустки, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач не видавав наказ про надання оплачуваної відпустки позивачу для участі у профспілковому навчанні у відповідності до ч.7 ст.252 КЗпП Україниі така бездіяльність відповідача незаконною не визнавалась, то відсутні підстави для стягнення заробітної плати чотирьох днів оплачуваної відпустки в сумі 252 грн.

Тобто, суд дійшов висновку про невідповідність обраного позивачем способу захисту права способам, визначеним законодавством, пов'язавши вимогу про стягнення заробітної плати похідною від вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача у невиданні наказу про відпустку.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки він не відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Нормами трудового законодавства (ч.5 ст.232 КЗпП України) передбачено, що судами розглядаються трудові спори за заявами працівників у питанні застосування законодавства про працю, яке відповідно до чинного законодавства попередньо було вирішено власником або уповноваженим ним органом і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації (підрозділу) в межах наданих їм прав.

З огляду на те, що відповідач заперечує проти нарахування та виплати заробітної плати за чотири дні перебування позивача на профспілковому семінарі, звернення позивача з позовом про стягнення заробітної плати відповідає передбаченим законодавством про працю України способам захисту трудових прав та інтересів.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову в зазначеній частині, виходячи з наступного.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та визнавалось сторонами, що позивач перебував у відпустці без збереження заробітної плати та виїхав для участі в семінарі, не отримавши наказу відповідача про надання йому відпустки із збереженням заробітної плати.

Згідно ст.151 Закону України «Про відпустки», ст.41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», ч.7 ст.252 КЗпП України, на час профспілкового навчання працівникам, обраним до складу виборних профспілкових органів підприємства, установи, організації, надається додаткова відпустка тривалістю до 6 календарних днів із збереженням середньої заробітної плати за рахунок роботодавця.

До правовідносин сторін щодо надання додаткової відпустки на час профспілкового навчання підлягають застосуванню норми законодавства про додаткові відпустки, а саме, - ст. ст. 211-216 КЗпП України; розділ III «Додаткові відпустки у зв'язку з навчанням. Творча відпустка. Відпустка для підготовки та участі в змаганнях» Закону України «Про відпустки»; Постанова Кабінету Міністрів України від 19 січня 1998 року №45 «Про затвердження Умов, тривалості, порядку надання та оплати творчих відпусток».

Аналіз вищезазначених правових норм свідчить про те, що підставою для надання додаткової відпустки у зв'язку з навчанням є особиста заява працівника, довідка-виклик навчального закладу та наказ по підприємству про її надання.

З огляду на те, що законодавством передбачено надання додаткової відпустки на час профспілкового навчання із збереженням середньої заробітної плати за рахунок роботодавця, обов'язковою умовою надання такої відпустки є волевиявлення обох сторін, а не тільки робітника. При цьому рішення надавати чи не надавати працівникові з тієї чи іншої причини зазначену відпустку належить виключно до компетенції роботодавця.

В наданні такої відпустки позивачу було відмовлено, оскільки позивачем не представлений документ на підтвердження того, що він є членом профкому первинної профспілкової організації Незалежної профспілки гірників України (ППО НПГУ), а також не було звернення голови профкому про делегування ОСОБА_2 для участі в семінарі. (а.с.34)

Колегія суддів вважає, що з урахуванням того, що інформаційний лист про проведення семінару не був адресований безпосередньо позивачу, відповідач мав права вимагати від позивача підтвердження того, що він делегований профспілкою для участі в семінарі. Натомість вимога відповідача до позивача підтвердити факт обрання до виборного органу (профкому) є необґрунтованою, оскільки профспілка повідомляла про це відповідача письмово15 листопада 2013 року.

Рішення прийняти участь в семінарі позивач прийняв, перебуваючи у відпустці без збереження заробітної плати, яку він вподальшому виявив бажання продовжити через неможливість повернення в м.Сєвєродонецьк до його звільнення від незаконних збройних формувань. При цьому, надіславши заяву про надання такої відпустки, позивач не пересвідчився в тому, чи був виданий відповідний наказ.

Отже, надання позивачу додаткової оплачуваної відпустки не було погоджено відповідачем, нарахування позивачу заробітної плати за чотири дні перебування на семінрських заняттях не проводилось, а тому відсутні правові підстави для її стягнення.

Враховуючи, що суд першої інстанції ухвалив правильне рішення про відмову в задоволенні позову, підстав для його скасування чи зміни в зазначеній частині колегія суддів не вбачає.

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь держави судового збору, суд першої інстанції не врахував норми матеріального та процесуального права, а також керівні роз'яснення, надані в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати цивільних справах».

За таких обставин рішення суду в зазначеній частині також підлягає зміні.

Відповідно до вимог ст.ст. 79,80,88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір, виходячи із ставок судового збору за розгляд спору майнового характеру (про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу) та немайнового характеру (про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди) пропорційно від розміру задоволених позовних вимог.

Ставки судового збору становлять за вимогами: про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - 243,60 грн. (мінімальна ставка, встановлена Законом); про поновлення на роботі - 243,60 грн. (фіксована ставка, встановлена Законом); про стягнення моральної шкоди - 243,60 грн. (фіксована ставка, встановлена Законом).

Із заявленого позивачем розміру середнього заробітку 16 051,20 грн. задоволено 11158,35 грн. або 68%.

Відповідно розмір судового збору становить 165,65 грн. (68% від 243,60 грн.).

Із заявленого позивачем розміру моральної шкоди 5 000 грн. задоволено 1500 грн. або 30% . Відповідно розмір судового збору становить 73,08 грн. (30% від 243,60 грн.).

Позов про поновлення на роботі задоволено повністю

Відповідно розмір судового збору становить 243,60 грн.

Таким чином, загальний розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь держави становить 482,33 грн. (165,65 + 73,08 + 243,60)

Підсумовуючи наведене, керуючись ст.ст.307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.3, 4, 313-317, 319, 323-325, 327 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ПрАТ«Сєвєродонецьке об'єднання «Азот» відхилити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23 лютого 2015 року змінити :

- в частині стягнення з ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання «Азот» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу - збільшити присуджений судом розмір з 8 588 гривень 80 копійок до 11 158 гривень 35 копійок;

- в частині стягнення з ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання«Азот» на користь держави судового збору - збільшити присуджений судом розмір з 243 гривні 60 копійок до 482 гривень 33 копійок.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення апеляційного суду може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції - Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя:

Судді: