АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/1306/15-ц Номер провадження 22-ц/786/2139/15Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л. Доповідач ап. інст. Чічіль В. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Чічіля В.А.

Суддів : Гальонкіна С.А., Мартєва С.Ю.

За участю секретаря : Колодюк О.П.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 14 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, скасування заповіту, стягнення моральної шкоди, третя особа - приватний нотаріус полтавського міського нотаріального округу Сокирченко Таміла Павлівна,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 14 травня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, скасування заповіту, стягнення моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Зокрема вказує на те, що в оспорюваному договорі дарування частини житлового будинку не було вказано кадастровий номер земельної ділянки, що є істотною умовою та відповідно підставою для визнання правочину недійсним.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що остання задоволенню не підлягає, за таких обставин.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 відкрилася спадщина та на підставі заяв ОСОБА_7 (дружина померлого), ОСОБА_4 (донька) та ОСОБА_2 (син) про прийняття спадщини, нотаріальною конторою відкрито спадкову справу.

25 грудня 1992 року ОСОБА_7 отримала свідоцтво про право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, як на частку в спільній сумісній власності подружжя.

В цей же день свідоцтва про право на спадщину по закону отримали ОСОБА_7 та ОСОБА_4, кожний на 1/6 частину будинку по АДРЕСА_1.

При цьому ОСОБА_2 з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлого батька не звертався, його частка на зазначене майно залишена відкритою.

8 липня 2004 року ОСОБА_7 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Другої полтавської державної нотаріальної контори Сидоренко Ю.Ю., яким заповіла все належне їй майно в рівних частках дітям ОСОБА_4 та ОСОБА_2

В подальшому, 17 вересня 2013 року ОСОБА_7 склала новий заповіт, яким заповіла на випадок смерті все належне їй майно ОСОБА_4 Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Сокирченко Т.П. та зареєстровано в реєстрі за № 1564.

Згідно договору дарування від 3 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Сокирченко Т.П., ОСОБА_3, яка діяла від імені ОСОБА_7 на підставі довіреності, подарувала ОСОБА_4 2/3 частки жилого будинку з частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 просив визнати недійсним договір дарування з підстав невиконання нотаріусом вимог ЦК України, скасувати заповіт, оскільки він був складений проти волі померлої, та стягнути моральну шкоду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність вимог стосовно скасування заповіту та встановив, що під час посвідчення договору дарування нотаріусом дотримано порядок вчинення нотаріальних дій, що в свою чергу виключає підстави для визнання останнього недійсним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду як законним та обґрунтованим.

Так, статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За змістом ст. 1254 ЦК України Заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Таким чином, маючи цілком законне право, ОСОБА_7 склала 17 вересня 2013 року новий заповіт, при цьому заповіт складений нею 8 липня 2004 року відповідно до вищевказаних норм, скасовується.

На час укладення заповіту, заповідач мала необхідний обсяг цивільної дієздатності. Її волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. Сам заповіт був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Під час розгляду справи позивачем не було надано доказів та судом не встановлено порушення норм цивільного законодавства на момент укладення заповіту.

Щодо позовних вимог стосовно визнання недійсним договору дарування, укладеного 3 жовтня 2013 року, судова колегія приходить до наступного висновку.

Нормами статті 215 ЦК України визначено підстави недійсності правочину. А саме: недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

На час укладення договору дарування ОСОБА_7 мала право власності на 2/3 частини житлового будинку по АДРЕСА_1, що було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а отже, як власник майна, відповідно до статей 317, 319 ЦК України мала право розпорядитися належним їй майном на власний розсуд.

Також колегія суддів не вбачає в діях нотаріуса порушень норм цивільного законодавства та порядку вчинення нотаріальних дій при посвідченні оспорюваного договору дарування.

Твердження апелянта про відсутність кадастрового номеру в договорі дарування, як умови для визнання його недійсним колегія суддів не бере до уваги виходячи з наступного.

Відсутність кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розміщений будинок, не є порушенням закону.

Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним.

Уклавши договір дарування, ОСОБА_7, як законний власник, здійснила своє право на дарування своєї частки будинку відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України). Розпорядження майном у вигляді укладення договору дарування було її прямим конституційним правом, невиконання якого є протизаконним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

Доводи апелянта щодо відсутності інформації про реєстрацію договору дарування є помилковими та спростовуються матеріалами справи.

Так, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що договір дарування, укладений 3 жовтня 2013 року, в цей же день зареєстровано в Державному реєстрі речових прав.

Посилання апелянта на порушення судом під час розгляду норм процесуального права колегія суддів вважає безпідставними.

Так, судом було проведено попереднє судове засідання, в якому позивач підтвердив вимоги, надав докази, за його клопотанням було викликано в судове засідання свідка.

Після судового засідання позивач ознайомився з матеріалами справи, зняв копії необхідних йому документів, отримав заперечення відповідачів.

Отже твердження апелянта щодо відсутності в нього копій документів на час укладення договору з адвокатом, 8 травня 2015 року, є недоречними.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстав для його зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 14 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подачі касаційної скарги.

С У Д Д І :

З оригіналом згідно.