У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

3 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до комунального закладу охорони здоров'я «Центр екстреної медичної допомоги та медичних катастроф», третя особа - Ізюмське відділення екстреної медичної допомоги та медичних катастроф, про скасування дисциплінарного стягнення, стягнення недоотриманої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11 листопада 2014 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, просила скасувати наказ директора комунального закладу охорони здоров'я «Обласна клінічна лікарня-центр екстреної медичної допомоги та медичних катастроф» від 18 квітня 2014 року № 94 про оголошення їй догани.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з січня 2013 року вона працює лікарем Ізюмського відділення обласного регіонального центру екстреної медичної допомоги та медичних катастроф. 18 квітня 2014 року після закінчення її робочої зміни, між нею та завідуючим відділенням ОСОБА_4 виникла сварка, свідками якої були старший фельдшер ОСОБА_5 та голова профспілкової організації ОСОБА_6

Під час сварки ОСОБА_4 звинуватив її у перебуванні на робочому місці в стані алкогольного сп'яніння, запропонував пройти на санпропускник для проведення медичного огляду на стан сп'яніння, але відповідного направлення не видав.

Після сварки вона намагалась самостійно пройти медичний огляд на стан сп'яніння, але у лікарнях м. Харкова, м. Балаклія Харківської області та м. Слов'янська Донецької області їй по телефону повідомили про неможливість проведення такого огляду без відповідного направлення.

Згодом їй стало відомо, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 склали акт від 18 квітня 2014 року про перебування її в стані алкогольного сп'яніння, а також акт про відмову від проходження нею медичного огляду на стан сп'яніння.

Крім того, у журналі обліку робочого часу за 18 квітня 2014 року ОСОБА_4 зробив запис про відсторонення її від роботи, внаслідок чого за квітень 2014 року їй було недоплачено 28 грн 68 коп. заробітної плати.

18 травня 2014 року її було ознайомлено із наказом директора комунального закладу охорони здоров'я «Обласна клінічна лікарня-центр екстреної медичної допомоги та медичних катастроф» від 18 квітня 2014 року № 94 про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за перебування у нетверезому стані на робочому місці 18 квітня 2014 року.

18 квітня 2014 року вона не перебувала у стані алкогольного сп'яніння, не вживає алкогольних напоїв, а відповідний акт про перебування її у такому стані та оспорюваний наказ винесено у зв'язку з неприязними відносинами між нею та адміністрацією лікарні.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 14 січня 2015 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення у справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У запереченнях на касаційну скаргу комунальний заклад охорони здоров'я «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» просить її відхилити та залишити ухвалені у справі судові рішення без змін.

Обговоривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що відповідно до наказу комунального закладу охорони здоров'я «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 1 жовтня 2013 року № 182-к ОСОБА_3 з 1 жовтня 2013 року працює лікарем швидкої та невідкладеної медичної допомоги Ізюмського відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги (а.с. 100, т.1).

Згідно із наказом комунального закладу охорони здоров'я «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 16 травня 2014 року № 94 лікаря ОСОБА_3 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку та п. 1.12 Посадової інструкції лікаря відділення швидкої та невідкладної медичної допомоги; підстава - рапорт в.о. завідувача Ізюмським відділенням екстреної медичної допомоги та медицини катастроф ОСОБА_4, акт про відмову лікаря ОСОБА_3 від обстеження на вміст етанолу в крові; акт про перебування лікаря ОСОБА_3 у стані алкогольного сп'яніння на робочому місці.

Відповідно до акта, складеного в.о. завідуючим Ізюмським відділенням екстреної медичної допомоги та медичних катастроф ОСОБА_4, старшим фельдшером ОСОБА_5 та головою профспілкової організації ОСОБА_6, позивач ОСОБА_3 18 квітня 2014 року перебувала на робочому місці в стані алкогольного сп'яніння. Висновки зроблено клінічно: хитка хода, незрозуміла мова, неадекватна поведінка, блискучі очі, червоні плями на обличчі, запах алкоголю з порожнини рота (а.с. 41, т.1).

Згідно із актом, складеним за підписом чотирьох працівників Ізюмського відділення екстреної медичної допомоги та медичних катастроф, ОСОБА_3 відмовилась від проходження огляду на предмет вживання алкоголю 18 квітня 2014 року о 18 год. 55 хв. (а.с. 40, т.1).

У зазначених актах відсутня дата їх складання.

Оцінивши письмові докази та показання свідків, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в позові з тих підстав, що роботодавець не допустив порушення прав ОСОБА_3 притягненням її до дисциплінарної відповідальності за перебування 18 квітня 2014 року у стані алкогольного сп'яніння на робочому місці.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився із його висновками та залишив ухвалене ним рішення без змін. Апеляційний суд також виходив із того, що позивач не надала доказів на спростування відомостей, викладений в акті від 18 квітня 2014 року, а також показань свідків.

Із висновками судів погодитись не можна з огляду на таке.

Перебування працівника на робочому місці у нетверезому стані є дисциплінарним проступком, відповідальність за який настає відповідно до ст. 147 КЗпП України.

Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За змістом ст. ст. 58, 59, 60 ЦПК України нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп'яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів, яким суд має дати відповідну оцінку.

Вирішуючи спір, суди виходили із того, що позивач не надала доказів на спростування відомостей, викладених в акті від 18 квітня 2014 року про перебування її в стані алкогольного сп'яніння, а також показань свідків.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Із рішення суду першої інстанції випливає, що воно ґрунтується на показаннях свідків ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5, які складали акт про перебування ОСОБА_3 18 квітня 2014 року у стані алкогольного сп'яніння.

Як убачається із матеріалів справи, заперечуючи проти перебування у стані алкогольного сп'яніння під час виконання трудових обов'язків, ОСОБА_3 у позовній заяві зазначала, що 18 квітня 2014 року вона повністю відпрацювала свою зміну, перебувала у тверезому стані, що можуть підтвердити свідки, які знаходились із нею на роботі у цей день, а саме: фельдшер ОСОБА_7 та фельдшер ОСОБА_8, яка приймала у неї зміну.

Із матеріалів справи випливає, що ОСОБА_3 просила суд першої інстанції викликати свідків у судове засідання для спростування твердження відповідача про її перебування у стані алкогольного сп'яніння на робочому місці, зокрема, двох свідків, які працювали з нею 18 квітня 2014 року (а.с. 148, 187, т.1), а також заявляла клопотання про привід свідків (а.с. 166, т.2).

Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 50 ЦПК України свідок зобов'язаний з'явитися до суду у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. У разі неможливості прибуття за викликом суду свідок зобов'язаний завчасно повідомити про це суд.

У судове засідання за заявою ОСОБА_3 було викликано окремих свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 (а.с. 159, 160, 161, т.1).

Відповідно до ч. 3 ст. 74 ЦПК України судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам.

Згідно із ч. 6 ст. 74 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, а також свідки, експерти, спеціалісти і перекладачі можуть бути повідомлені або викликані в суд телеграмою, факсом чи за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

У матеріалах справи є відомості про направлення та доставку смс-повідомлень свідкам ОСОБА_8 та ОСОБА_7

Поза увагою суду залишилось те, що відповідно до п. 2 Порядку надсилання учасникам судового процесу текстів судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 1 червня 2013 року № 73, текст судової повістки може бути надісланий судом учаснику смс-повідомленням лише після подання ним до суду відповідної заявки. Така заявка оформляється безпосередньо в суді або шляхом заповнення учасником форми, яка розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Із матеріалів справи вбачається, що у судові засідання зазначені свідки не з'явилися.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції не мотивував, чому відхилив клопотання ОСОБА_3 про повторний виклик свідків у судове засідання та заяву про їх привід.

Відповідно до листа департаменту реформ та розвитку медичної допомоги Міністерства охорони здоров'я України від 28 березня 2013 року порядок огляду на стан сп'яніння регламентується Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103 (далі - Порядок) та Інструкцією про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров'я від 9 вересня 2009 року № 400/666 (далі - Інструкція).

За змістом Інструкції, якщо особа направляється на огляд установою, у неї має бути письмове звернення за підписом посадової особи.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що про перебування ОСОБА_3 у стані алкогольного сп'яніння свідчить її відмова від проходження медичного освідування 18 квітня 2014 року, про що ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 складено відповідний акт (а.с. 40, т.1).

Із висновку дільничного інспектора Ізюмського МВ УМВС України в Харківській області від 19 травня 2014 року випливає, що ОСОБА_3 пояснювала, що ОСОБА_4 відмовив їй у видачі направлення на огляд із метою виявлення стану алкогольного сп'яніння (а.с. 13, т.1).

Суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення суду зазначив, що позивач вимагала надати їй направлення на медичний огляд, а свідок ОСОБА_4 підтвердив у судовому засіданні, що ним виписувалося направлення, але позивач намагалася його вирвати з рук і розірвати. Проте ОСОБА_3 не надала суду як доказ відповідне направлення.

Апеляційний суд зазначив про встановлені обставини по-іншому, а саме: позивач відмовилася від самостійного проходження огляду на стан сп'яніння, направлення на проходження огляду розірвала та відмовилася надати пояснення щодо знаходження на роботі у такому стані.

Отже, висновки судів щодо направлення ОСОБА_3 на медичний огляд є суперечливими.

Поза увагою суду залишилося те, що у трудових спорах обов'язок доведення законності застосування дисциплінарних стягнень має довести роботодавець, тому він має надати відповідні докази.

У порушення ст. ст. 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції не дав належної оцінки актові про стан алкогольного сп'яніння позивача на робочому місці, у якому зазначено, що відповідні висновки зроблено клінічно; не з'ясував і не мотивував, чи є цей доказ достатнім і безспірним для висновку про відповідний стан ОСОБА_3; не сприяв ОСОБА_3 у наданні доказів суду.

За змістом ст. ст. 303, 315 ЦПК України апеляційний суд зобов'язаний надати відповіді на всі доводи апеляційної скарги. Недотримання вказаних вимог є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в частині мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд у порушення ст. ст. 303, 315 ЦПК України не перевірив належним чином доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 та їх не спростував, не з'ясував обставини справи, не усунув порушень норм процесуального права, допущених судом першої інстанції, та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

З огляду на допущені судами порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин справи, які мають важливе значення для правильного її вирішення, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 січня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

А.С. Олійник