УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.
суддів: Кадєтової О.В.,Мартинюка В.І.,
Мостової Г.І.,Наумчука М.І.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Головного управління юстиції в м. Києві в інтересах громадянина Німеччини ОСОБА_12 до ОСОБА_7 про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Федеративної Республіки Німеччина, за касаційною скаргою ОСОБА_10, яка діє в інтересах Міністерства юстиції України, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року Головне управління юстиції в м. Києві звернулося до Печерського районного суду м. Києва з позовом в інтересах громадянина Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_12 до ОСОБА_7 про забезпечення повернення неповнолітнього ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, до місця його постійного проживання до моменту незаконного переміщення та утримання, посилаючись на те, що у громадянина Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_12 та громадянки України ОСОБА_7, які перебувають в зареєстрованому шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син -ОСОБА_11. Після народження дитини півроку подружжя проживало у м. Києві. Згодом вони прийняли спільне рішення про переїзд родини до Німеччини для подальшого проживання.

Позивач зазначав, що 29 травня 2013 року на прохання дружини ОСОБА_12 надав дозвіл на виїзд дитини у супроводженні матері до Києва на термін шість тижнів, однак після сплину цього часу дитина не була повернута в Німеччину. На даний момент відповідач із сином проживають в Україні за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач також зазначав, що з 11 липня 2013 року відповідач вчиняє незаконне утримування неповнолітнього сина ОСОБА_11 на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-ІV. Конвенція 1980 року набула чинності для України з 01 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та Німеччиною з 01 січня 2008 року.

Крім того, позивач вказував, що відповідач порушує права позивача на піклування про дитину, передбачені законодавством Німеччини, що включають право на визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_11.

Просив суд визнати незаконним утримування на території України неповнолітньої дитини ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідачем; повернути неповнолітнього ОСОБА_11 до місця постійного проживання у АДРЕСА_2; якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов'язати відповідача передати неповнолітнього ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьку ОСОБА_12, для забезпечення повернення дитини; покласти витрати, пов'язані з поверненням дитини до Федеративної Республіки Німеччина, на позивача; допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини до Федеративної Республіки Німеччина.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 вересня 2014 року позов Головного управління юстиції в м. Києві в інтересах громадянина Німеччини ОСОБА_12 задоволено.

Визнано незаконним утримування на території України неповнолітньої дитини ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідачем.

Повернуто неповнолітнього ОСОБА_11 до місця постійного проживання у АДРЕСА_2.

Якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов'язано ОСОБА_7, передати неповнолітнього ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьку ОСОБА_12, для забезпечення повернення дитини.

Покладено витрати, пов'язані з поверненням дитини до Федеративної Республіки Німеччина, на позивача.

Допущено негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини до Федеративної Республіки Німеччина.

Оскаржуваним рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Апеляційного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, та залишити в силі рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 вересня 2014 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що малолітня дитина незаконно переміщена з Федеративної Республіки Німеччина, незаконно утримується відповідачем на території України без згоди її чоловіка та батька дитини - громадянина Федеративної Республіки Німеччини з порушенням норм Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року.

Скасовуючи рішення суду та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, виходив з того, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння психологічної шкоди або ж іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, оскільки вік дитини 2 роки і 5 місяців, дитина весь час знаходиться з матір'ю, прив'язаність дитини до матері є такою, що створює безпечне зростання, атмосферу любові і моральної та матеріальної забезпеченості, усвідомлення надійності.

Крім того, судом зазначено, що дитина на території Німеччини провела з матір'ю лише три місяці, в той час як з моменту народження вона проживала на території України разом з відповідачем.

З матеріалів справи вбачається, що 03 травня 2012 року ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин Федеративної Республіки Німеччина та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянка України зареєстрували шлюб на території України у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 2012. Прізвище після державної реєстрації шлюбу дружини - ОСОБА_7.

ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України у м. Києві у подружжя народився син, ОСОБА_11, про що в книзі реєстрації народжень 03 серпня 2012 року відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві зроблено відповідний актовий запис за № 2442.

ОСОБА_11 з 02 січня 2013 року має паспорт громадянина Німеччини.

Після народження дитини подружжя 6 місяців проживало в м. Києві. Згодом вони прийняли спільне рішення про переїзд родини в Німеччину для подальшого проживання.

Відповідач ОСОБА_7 отримала візу категорії Б (національна віза), яка, як вбачається з Консульської довідки для пред'явлення в українських установах від 18 вересня 2014 року, видається до в'їзду і є, як правило, чинною впродовж 90 днів. Протягом цих 90 днів іноземний громадянин повинен відвідати уповноважену Установу в справах іноземців, щоб переоформити національну візу у дозвіл на тимчасове проживання для більш тривалого перебування.

Батько дитини надав дозвіл на поїздку до м. Києва дитини з матір'ю без його супроводу в період часу з 29 травня 2013 року по 10 липня 2013 року.

Рішенням Дільничого суду Мюнхена від 14 березня 2014 року заява ОСОБА_12 про видачу дитини відхилена, оскільки суд має сумніви щодо насильного відділення дитини від її найближчої людини. Крім того, судом не встановлено, що видача дитини буде відповідати її добробуту.

Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року була ратифікована Україною 11 січня 2006 року.

Головними цілями Конвенції, виходячи з преамбули та її положень, є забезпечення негайного повернення дітей до держав їхнього постійного місця проживання та захист від шкідливих наслідків їх незаконного переміщення до інших держав або незаконного утримування, виходячи з того, що інтереси дітей - це найважливіше в справі турботи про них.

Суть Конвенції полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини та, зокрема, вивозити її в іншу державу. У випадку виникнення такої ситуації дитина має бути негайно повернута в державу свого постійного проживання для того, щоб компетентний орган саме цієї держави, як держави постійного місця проживання дитини, прийняв рішення про визначення місця проживання дитини та участь у її вихованні батьків (інших осіб).

Стаття 5 Конвенції визначає як незаконне таке переміщення або утримування дитини, коли при цьому порушуються права піклування про дитину, які належать заявнику, що включають в себе, зокрема, і право визначати місце проживання дитини.

Застосування принципу негайного повернення дитини має на меті досягнення цілої низки позитивних наслідків, а саме: захисту прав дитини на продовження контакту з обома батьками; забезпечення стабільності соціального життя дитини; сприяння тому, щоб рішення щодо піклування про дитину приймалося компетентним судом відповідно до законодавства держави її постійного проживання; перешкодити завданню моральної шкоди і страждань дитини.

Отже, згідно із зобов'язанням за Конвенцією, однозначним наслідком повернення дитини до її постійного місця проживання є встановлення судом факту незаконного переміщення або утримування дитини.

Згідно ст. 3 цієї Конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: а) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та б) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Відповідно до статті 12 Конвенції якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Таким чином, виходячи зі змісту Конвенції вбачається, що для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції).

Разом із тим частиною другою статті 12, частинами першою, другою статті 13 та статтею 20 Конвенції визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання.

Обов'язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини.

Так, стаття 13 Конвенції передбачає, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:

а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання;

b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку.

Тобто, відповідно до цілей цієї Конвенції у разі незаконного переміщення або утримування дитина повинна бути негайно повернута в звичайне для неї середовище, в якому вона розвивалась як людина, з метою захисту дитини від шкідливих наслідків такого переміщення, оскільки переїзд спричиняє зміну звичайного спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, тобто впливає на питання, пов'язані з її подальшим життям, розвитком і вихованням.

Повернення дитини повинно бути здійснено відповідно до цілей цієї Конвенції.

Проте, виходячи з мети і цілей Конвенції та пріоритету інтересів дитини, Конвенцією передбачені виключення, у разі встановлення яких суд відмовляє у поверненні дитини.

Колегія суддів уважає встановленим та доведеним матеріалами справи наявність обставин, визначених Конвенцією, які є підставою для відмови у поверненні дитини до місця постійного проживання.

Так, вірним є висновок апеляційного суду, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння їй психічної шкоди, а в сукупності створить для дитини нетерпиму обстановку, що є неприпустимим. При цьому, судом вірно встановлені фактичні обставини справи, враховано вікові особливості дитини та обумовлену цим прив'язаність до матері.

Колегія суддів також погоджується із висновком, що постійним місцем проживання дитини є Україна, оскільки дитина на території Німеччини провела з матір'ю лише три місяці, весь інший час вона проживала на території України разом з матір'ю, у неї був відсутній сталий зв'язок з соціумом, соціальним і мовним середовищем Федеративної Республіки Німеччина, переміщення з якого могло б спричинити настання шкідливих наслідків.

Крім того, судом належним чином встановлено, що підстави вважати незаконним утримання малолітнього ОСОБА_11 на території України відсутні, оскільки ОСОБА_12 надав згоду на переміщення дитини на територію України.

Згідно ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> як підстави для скасування рішень.

Керуючись ч. 1 ст. 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>, ст. 337 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2129/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_10, яка діє в інтересах Міністерства юстиції України, відхилити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов О.В. Кадєтова В.І. Мартинюк
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук