У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області у складі:

головуючого: судді Максимчук З.М.,

суддів: Григоренка М.П., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання: Шептицька С.С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу Національного університету водного господарства та природокористування на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 лютого 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Національного університету водного господарства та природокористування, третя особа Міністерство освіти і науки України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до дня поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Наказ НУВГП № 662 від 21 жовтня 2014 року в частині п.1.1. про звільнення ОСОБА_1 з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України у зв»язку із скороченням штату, визнано незаконним і скасовано.

Поновлено ОСОБА_1 на роботу на посаду доцента кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем НУВГП із 25 жовтня 2014 року.

Стягнуто із НУВГП на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу із 25 жовтня 2014 року до дня поновлення на роботі 12 лютого 2015 року в сумі 5948, 49 грн. та відшкодування моральної шкоди в грошовому виразі в сумі 1000 грн.

Рішення суду в частині поновлення на роботу допущено до негайного виконання.

Вирішено питання про судовий збір.

В апеляційній скарзі НУВГП зазначає, що вважає рішення суду таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Вказує, що судом було зроблено неоднозначну оцінку показанням свідка по справі

____________________________________________________________________________

Справа № 569/18201/14-ц Головуючий у суді 1 інстанції - ОСОБА_2

Провадження № 22-ц/787/1133/2015 Суддя-доповідач - ОСОБА_3

ОСОБА_4, голови профкому НУВГП. Як і повідомлялось представником університету на судових засіданнях по справі та зазначалось у письмових запереченнях проти позову, ненадання згоди профспілки на звільнення позивача дійсно було необгрунтованим, що ще раз підтвердили і показання свідка. Отже, адміністрація університету мала повне право звільнити позивача без згоди профкому, так як його незгода не була належним чином обгрунтована.

Доводить, що дійсно рішенням апеляційного суду Рівненської області від 19.12.2014 року в справі № 569/13206/14-ц було визнано незаконним та скасовано наказ ректора НУВГП від 26.06.2014 року К№ 316 «Про попередження у зв»язку з скороченням посад науково-педагогічних працівників», проте не погоджуючись з вказаним рішенням НУВГП 31 грудня 2014 року звернувся з касаційною скаргою. Ухвалою ВСС України від 14 січня 2015 року відкрите касаційне провадження за вказаною скаргою.

Стверджує, що не зрозуміло чому суд посилався на ст.22, 39 Закону України «Про професійні спілки та гарантії їх діяльності». В даному випадку вказана норма закону не підлягала застосуванню.

Також зазначає, що у рішенні вказано, що суду не надано доказів обговорення з позивачем можливості переведення на іншу посаду, переведення на іншу роботу із звільненням менш кваліфікованих працівників. Суду була надана довідка від 12.02.2015 року № 001-260 про відсутність вакантних посад доцента в університеті.

Просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача проведене в порушення чинного законодавства без згоди на те профспілкового комітету на підставі наказу, який скасований рішенням суду, яке вступило в законну силу та є чинним на час розгляду цивільної справи, порядок звільнення позивача на підставі п.1 ст.40 КЗпП України не дотриманий, підстави звільнення не доведені належними, достовірними в справі доказами, наказ про звільнення позивача вважається незаконним, не може залишатися чинним, підлягає до скасування. Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають до задоволення частково, виходячи зі змісту ч.2 ст.235 КЗпП України в розмірі 5948, 49 грн. Щодо відшкодування моральної шкоди, суд прийшов до висновку про стягнення співрозмірного заподіяним стражданням і достатнім для поновлення попереднього стану позивача стягнення відшкодування моральної шкоди, завданої моральними стражданнями через незаконні дії відповідача в грошовому виразі в розмірі 1000 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, і це встановлено судом, що ОСОБА_1, ветеран праці, дитина війни, із 1979 року перебував в трудових стосунках з Національним університетом водного господарства та природокористування на посаді доцента кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем.

30 серпня 2010 року було укладено трудовий контракт з ОСОБА_1 на строк з 1 вересня 2010 року по 31 серпня 2012 року на посаді доцента кафедри водогосподарського, промислового та цивільного будівництва НУВГП.

ОСОБА_1 від 11 червня 2012 року подано заяву на ім»я ректора щодо продовження трудових відносин на підставі строкового трудового договору на період з 1 вересня 2012 року по 31 серпня 2017 року.

Наказом по навчальному закладу від 27 червня 2012 року №203 доценту НУВГП ОСОБА_1 продовжено на умовах строковості трудовий договір на період з 31 серпня 2012 року по 31 серпня 2017 року, а контракт від 30.08.2010 року припинено.

Наказом відповідача № 266 від 06.06.2014 року «Про особовий склад» позивачу ОСОБА_1, доценту на 0,3 ставки вказаної кафедри продовжено строк трудового договору трудові відносини за займаною посадою доцента 0,3 ставки цієї ж кафедри на умовах строкового трудового договору з 30.06.2014 року по 31.08.2017 року без зміни посадового окладу, підставою такого наказу значиться заява ОСОБА_1 та згода завідувача науково-методичного відділу (а.с.54).

Відповідно до наказу № 305 від 16.06.2014 року скорочено з 01.09.2014 року 4 посади доцента кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем.

Згідно наказу НУВГП К№ 316 від 26.06.2014 року «Про попередження у зв»язку із скороченням посад науково-педагогічних працівників» персонально попереджено ОСОБА_1 про його звільнення з 01.09.2014 року відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. (а.с.57). З наказом позивач ознайомлений 09.07.2014 року.

Повідомленням про наступне вивільнення ОСОБА_1 з попередженням про його наступне вивільнення і його наступне звільнення (дата запланованого звільнення 31.08.2014 року), у зв»язку із скороченням чисельності або штату працівників ознайомлений 11.07.2014 року та зазначив, що не згідний.

Згідно ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховуються переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами з організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Водночас, власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Після спливу двох місяців з моменту попередження ОСОБА_1 продовжував виконувати свої трудові обов"язки.

Згідно з наказом К № 662 від 21.10.2014 року «Про особовий склад» ОСОБА_1 24 жовтня 2014 звільнено із займаної посади у зв»язку із скороченням, п.1 ст.40 КЗпП України. Зазначено про виплату вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку, ст.44 КЗпП України. Бухгалтерії університету доручено виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку у кількості 11 календарних днів.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не запропонував позивачу іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 19 грудня 2014 року визнано незаконним та скасовано наказ ректора НУВГП від 26.06.2014 р. К№ 316 про попередження ОСОБА_1 про його звільнення з 01.09.2014 р. за п.1 ст.40 КЗпП України у зв»язку із скороченням посад науково-педагогічних працівників.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тобто, встановлені вищевказаним рішенням обставини не потребують доказування при розгляді цієї справи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи,організації,скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно зі ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Відповідно до вимог ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і п.2 і 3 ст.41 цього Кодексу; може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору.

З витягу з протоколу засідання профкому НУВГП № 9-1 від 17.09.2014 року вбачається, що рішенням профкому не надано згоду на розірвання трудового договору з доцентом ОСОБА_1 на підставі: при визначенні переважного права залишення на роботі для визначення працівників з більшою кваліфікацією і продуктивністю праці: 1. частково із припущеннями враховано «Порядок оцінювання ефективності діяльності науково-педагогічних працівників кафедр, факультетів та університету в цілому», схваленого Науково-методичною радою НУВГП 25.06.2008 р. протокол № 9 зі змінами від 18.02.2009 р. протокол №5, 16.06.2010 р. протокол №9; 2. не враховано наявність підвищення кваліфікації (6-місячні курси ІПО).

Згідно з роз»ясненнями п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік (ч.2 ст.235 КЗпП).

Згідно довідки №102, виданої НУВГП від 11.02.2015 року середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 становить 1607, 73 грн.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 5948, 49 грн. та стягнення моральної шкоди у сумі 1000 грн. (вказане у доводах апеляційної скарги не оспорюється). Рішення суду ґрунтується на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення позовних вимог, відповідає нормам матеріального і процесуального права, а отже, є законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними, не ґрунтуються на законі і не спростовують висновків суду.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку , що оскаржене рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги законності і обгрунтованості оскарженого рішення не спростовують, тому апеляційну скаргу належить відхилити, оскаржене рішення - залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Національного університету водного господарства та природокористування - відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого

спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: З.М.Максимчук

Судді: М.П.Григоренко

ОСОБА_5