Справа № 369/3374/15-ц
Провадження № 2/369/1844/15
26.05.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Усатова Д.Д.
при секретарі Котляр А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до Державної податкової інспекції Печерського району ГУ Міністерства доходів у м.Києві, третя особа - ОСОБА_1 про зняття арешту,-
Позивач публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що постановою слідчого відділення податкової міліції ДПІ у Печерському районі м.Києва про накладення арешту на майно б/н від 09.11.2010 року накладено арешт нерухомого майна та зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за №№ 10478563; 10478664, накладено арешт на домоволодіння адреса: Київська область, Києво-Святошинського району, село Петропавлівська Борщагівка, АДРЕСА_1 та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинського району, село Петропавлівська Борщагівка, АДРЕСА_1 кадастровий номер НОМЕР_1, яка згідно договору іпотеки № 007/726529-ІО від 16.09.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотовою О.В. та зареєстрований в реєстрі за номером 7097, передана Позивачу в іпотеку в якості забезпечення ОСОБА_1 зобов'язань за договором кредиту №007/726525-КК від 16.09.2008 року.
Вважає, що арешт на майно накладено неправомірно, а тому майно має бути звільнено з під-арешту.
Посилаючись на вищевикладене та норми закону, позивач просив суд: звільнити зазначене майно з-під арешту: домоволодіння адреса: Київська область, Києво-Святошинського району, село Петропавлівська Борщагівка, АДРЕСА_1 та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинського району, село Петропавлівська Борщагівка, АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, який належить ОСОБА_1, накладений постановою про накладення арешту на майно б/н від 09.11.2010 року, зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за №№ 10478563; 10478664, слідчим відділенням податкової міліції ДПІ у Печерському районі м. Києва. Судові витрати покласти на відповідача.
В судове засідання представник позивача не з»явився. Направив на адресу суду клопотання, в якому позов підтримав в повному обсязі. Просив суд задовольнити.
Представники відповідача в судове засідання не з"явився. Повідомлялись належним чином. Причини неявки суду не відомі.
Третя особа ОСОБА_1 в судове засідання не з»явився. Повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі.
За згодою представника позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 13 квітня 2007 року у забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту № 007/726525-КR від 16.09.2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та Фурмане-Геннадієм Івановичем було укладено договір іпотеки № 007/726529-ІО від 16.09.2008 р. посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотовою О.В. та зареєстрований в реєстрі за номером 7097, за яким ОСОБА_1 передано в іпотеку банку нерухоме майно, домоволодіння адресою: Київська область, Києво-Святошинського району, село Петропавлівська Борщагівка, АДРЕСА_1 та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинського району, село Петропавлівська Борщагівка, АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1.
21 листопада 2013 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Київській області відкрито виконавче провадження № 40834910 з виконання виконавчого листа № 2-2075/10 від 06.11.2013, згідно якого звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: домоволодіння адреса: Київська область, Києво-Святошинського району, село Петропавлівська Борщагівка, АДРЕСА_1 та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинського району, село Петропавлівська Борщагівка, АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1.
Постановою слідчого відділення податкової міліції ДПІ у Печерському районі м.Києва про накладення арешту на майно б/н від 09.11.2010 року накладено арешт нерухомого майна та зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за №№ 10478563; 10478664, накладено арешт на домоволодіння адреса: Київська область, Києво-Святошинського району, село Петропавлівська Борщагівка, АДРЕСА_1 та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинського району, село Петропавлівська Борщагівка, АДРЕСА_1 кадастровий номер НОМЕР_1, яка згідно договору іпотеки № 007/726529-ІО від 16.09.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотовою О.В. та зареєстрований в реєстрі за номером 7097, передана Позивачу в іпотеку в якості забезпечення ОСОБА_1 зобов'язань за договором кредиту №007/726525-КК від 16.09.2008 року.
У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У ст. 3 Конституції України закріплено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.
Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.
Згідно зі ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами виключно відповідно до закону.
Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.
Згідно зі ст.589 ЦКУ, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
Ст.20 Закону України «Про заставу» встановлений вичерпний перелік підстав для звернення стягнення на предмет застави для задоволення вимог заставодержателя, а саме: «Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави».
Згідно ст. 20 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.
Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотекодавцем є особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодержателем є кредитор за основним зобов'язанням. Боржником є іпотекодавець або інша особа, відповідальна перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання.
Відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Взаємні права та обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Відповідно до ст. 39 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" зареєстровані публічні обтяження не мають пріоритету над обтяженнями того ж рухомого майна, які були зареєстровані раніше моменту реєстрації публічного обтяження, а також обтяженнями, які мають вищий пріоритет згідно з правилами, встановленими розділом III цього Закону.
Відповідно до ст. 15 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", обтяжувач (продавець) рухомих речей, які є предметом купівлі-продажу в кредит з відстроченням або розстроченням платежу, набуває пріоритет з моменту реєстрації відповідного обтяження. Такий пріоритет є вищим за інші обтяження майна боржника, встановлені на користь інших обтяжувачів, навіть якщо такі обтяження були зареєстровані раніше.
Відповідно до п.7 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом.
Відповідно до ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі) якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.
Зважаючи на позицію Верховного Суду України, викладену у Постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до вимог ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
Відповідно до вимог ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Аналізуючи вище перелічені правові норми та рекомендації Верховного суду України в розрізі наданих суду матеріалів, суд приходить до висновку про необхідність відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі.
За вимогами ст.ст. 57-59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідоків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Арешт, накладений на вищевказане майно є лише обтяженням, а не способом відчуження прав. Процедури зняття арешту у джерела його накладення не здійснювалась та відомості про це у справі відсутні.
Тому, оцінюючи в сукупності надані докази, суд дійшов висновку, що позивач ПАТ «Укрсоцбанк» не довів порушення його прав зі сторони відповідача, так як банк не позбавлений права на першочергове звернення стягнення на заставне майно ОСОБА_1, яке згідно договору іпотеки №007/726529-ІО від 16.09.2008 р. й так передано в іпотеку банку.
Зважаючи на вищенаведене та рекомендації, вказані у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» та Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 3, 13, 14, 41 Конституції України, ст.ст. 3, 15, 16, 509, 526, 549, 610, 611, 1054 ЦК України, керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 15, 60, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд, -
В задоволенні позову - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Д.Д.Усатов