РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2015 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Кузнєцова Д.В.,

при секретарі с/з ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи Державна інспекція сільського господарства в Житомирській області, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду із указаним позовом в якому зазначила, що є власником земельної ділянки площею 0,0146 га АДРЕСА_1. По сусідству у житловому будинку №39, кв. 3 по вул. Домбровського проживає відповідач ОСОБА_3, якою збудовано на землях спільного користування бетонний поріг до частини стіни будинку позивача розміром 1 х 0,6 м та влаштовано паркан, внаслідок чого зайнято землі спільного користування площею 0,0008 га., що підтверджується актом обстеження земельної ділянки Державної інспекції сільського господарства в Житомирській області. Посилаючись на положення ст.ст. 130, 152 Земельного кодексу України позивач просить суд зобовязати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 шляхом знесення самочинно збудованого паркану та порогу до частини будинку позивача, а також зобовязати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою за вищевказаною адресою шляхом звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги, просила їх задовольнити. Уточнила, що в 2011 році відповідач збудувала і паркан, і поріг, зайняла землі спільного користування. Послалась на те, що в проведенні судової експертизи потреби немає. Просила суд виїхати на місце її проживання, після чого прийняти рішення, яким зобовязати ОСОБА_3 зняти паркан, перемістити калитку на земельну ділянку відповідача, повернути до первісного стану кришу будинку позивача, звільнити площадку зі сходами, перенести двері з козирком масандри в другу сторону тощо.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, просили відмовити в задоволенні позову. ОСОБА_3 пояснила, що паркан був побудований 07.06.2011, а поріг в 1992-1993 роках, узаконений в 1994 році. Поріг був розвернутий відповідачем до кухні у звязку із незаконною прибудовою, зробленою позивачем ОСОБА_2 та яка позначена на технічному паспорті позивача під №2-8. За словами відповідача, вона не зможе переставити поріг, так як там розташовані вхідні двері і це буде порушення архітектурних норм, а в свою чергу переміщення паркану перекриє можливість проходу двором позивачу. Будинок по вул. Домбровського, 39 в м. Житомирі є пятиквартирним і всі квартири, окрім першої, мають виходи на внутрішній двір. Наголошувала на тому, що не займала земельної ділянки позивача.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_5 дав показання, що відповідачем здійснена добудова другого поверху до своєї частини будинку, побудовано стінку, двері, стугеньки, однак не зрозуміло яким чином відповідач могла це робити без згоди сусідів. Показав, що паркан зявився в 2011 році та розташований частково на землях ОСОБА_3 та частково на землях спільного користування. На землях спільного користування розташований і поріг, про який йде мова у позовній заяві. Вказав, що будинок, в якому мешкає зокрема й позивач, був побудований на 5 сімей, однак відповідач добудувала другий поверх, при цьому криша її частини будинку заходить на територію позивача.

Треті особи в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 відповідно до свідоцтва про право власності на житло №28102 від 01.10.1998 належить на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_3 (а.с. 3).

Згідно державного акту на право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 08.04.1999 № 184, зареєстрованого 17.03.2000 у Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №5354, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0143 га по вул. Домбровського, 39 в м. Житомирі (а.с. 5-6).

ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_4, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 07.03.2008, виданого на підставі рішення виконкому Житомирської міськради від 28.02.2008 за №167 (а.с. 62-63).

Також відповідачу на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0230 га по вул. Домбровського, 39 в м. Житомирі згідно із державним актом на право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 11.09.1997 №491, зареєстрованого 15.10.1997 у Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №2825 (а.с. 54).

Як вбачається із актів обстеження земельної ділянки, складених за результатами обстеження Державною інспекцією сільського господарства в Житомирській області 13.03.2014 та 24.12.2014 року, гр. ОСОБА_3 збудовано на землях спільного користування (відповідно до відомостей в державному акті па право приватної власності на землю від 17,03.2000) бетонний поріг до частини стіни будинку гр. ОСОБА_2 розміром 1х0,6 м та влаштовано паркан, внаслідок чого зайнято землі спільного користування площею 0,0008 га. Крім того гр. ОСОБА_2 зведено прибудову на землях спільного користування (0,5 кв.м.) та частково на землях, що знаходяться у власності ОСОБА_3 (30x30 см). Також встановлено, що гр. ОСОБА_2 влаштовано металевий паркан довжиною 3 м., висотою 1 м. паралельно на відстані 1 м. від обумовленої прибудови. Окрім цього гр. ОСОБА_2 на землях спільного користування встановлено паркан площею 0,0008 га, який обмежує доступ до вільного користування земельною ділянкою (а.с. 7-9, 68-69).

Згідно з положеннями ст.ст. 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право, в тому числі шляхом знесення нерухомого майна у разі порушення прав власника і неможливості усунення цих порушень іншим способом.

Статтею 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Цією нормою передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

В листі Верховного Суду України «ОСОБА_1 деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» від 01.07.2013 судам розяснено, що надвірні приміщення, огорожі та інші надвірні споруди, що обслуговують будівлю (сарай, паркан, колодязь), становлять разом з нею один інвентарний об'єкт, визначено в Інструкції з бухгалтерського обліку необоротних активів бюджетних установ (затверджено наказом Державного казначейства України від 17 липня 2000 р. N 64 (у редакції наказу Державного казначейства України від 21 лютого 2005 р. N 30, наказ втратив чинність на підставі наказу Міністерства фінансів України від 26 червня 2013 р. № 611). Однак, якщо ці будівлі та споруди (сарай, паркан, колодязь) обслуговують два і більше приміщень, вони вважаються самостійними інвентарними об'єктами (п. 2.5).

У п. 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6 зазначено, що відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК). Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Пунктом 17, 22 зазначеної вище постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ передбачено, що позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК. При цьому знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Відповідно до розяснень, викладених у п. 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

У постанові від 19 листопада 2014 року по справі № 6-180цс14 Верховним Судом України викладена правова позиція, відповідно до якої з урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами (передбаченими пунктами 4, 7 ст. 376 ЦК України) можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як вбачається із викладених вище розяснень обовязок доведення порушення своїх прав покладається саме на позивача.

Суд не погоджується із застосуванням позивачем до спірних правовідносин положень ч. 4 ст. 376 ЦК України, так як право на звернення до суду із зазначеним позовом у такому випадку наділений власник земельної ділянки, на якій і розташований обєкт самочинного будівництва. Натомість із змісту актів обстеження земельної ділянки, складених Державною інспекцією сільського господарства в Житомирській області, вбачається, що паркан та бетонний поріг розташовані на землях спільного користування. При цьому орган місцевого самоврядування навіть не приймав участі у справі.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд критично оцінює наявні в матеріалах справи акти Державної інспекції сільського господарства в Житомирській області з точки зору достатності доказів з огляду на положення ст.ст. 10, 60 ЦПК України з наступних причин.

Одним із завдань, покладених на Державну інспекцію сільського господарства України, згідно Положення про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 459/2011, є внесення у встановленому порядку до органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування клопотання щодо припинення будівництва та експлуатації об'єктів у разі порушення вимог земельного законодавства до повного усунення виявлених порушень і ліквідації їх наслідків.

Натомість в матеріалах справи відсутні відомості про те, що відповідачу ОСОБА_3, яка здійснила будівництво паркану та порогу, видався компетентним органом припис про усунення порушень або застосовувались до неї попередження або санкції з боку компетентних органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Акт обстеження земельної ділянки Державної інспекції сільського господарства від 13.03.2014 не містить відомостей про наявність яких-небудь перешкод чи обмежень в користуванні земельною ділянкою, в той час як в акті інспекції від 24.12.2014 взагалі зазначалось про те, що позивачем на землях спільного користування встановлено паркан площею 0,0008 га, який обмежує доступ до вільного користування земельною ділянкою.

Судом позивачу розяснялось право звернутись із клопотанням про проведення відповідної експертизи з метою встановлення обставин, що мають значення для розгляду справи, однак гр. ОСОБА_2 неодноразово відмовлялась від заявлення такого клопотання (відображено в журналі судового засідання, а.с. 41) посилаючись на необхідність судом безпосередньо за місцем її проживання виявити допущені відповідачем ОСОБА_3 порушення.

З огляду на викладені вище обставини, відсутність достатніх доказів існування перешкод в користуванні земельною ділянкою, керуючись ст.ст. 16, 376, 386, 391 ЦК України, ст. 152 ЗК України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 209, 212-215 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.В. Кузнєцов