Справа № 761/6951/15-ц
Провадження №2/761/4085/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

02 липня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Піхур О.В.

при секретарі: Кияшко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживачів та стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

У березні 2015 р. ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» (далі - відповідач) про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів.

Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем було укладено договір вкладу від 27.05.2014 р. на суму 20000,00 грн., під 23,50 % річних, з правом його неодноразового поповнення. Після закінчення строку дії договору, на вимогу позивача, відповідач належні позивачу кошти вчасно не повернув, а видавав їх частинами протягом періоду з 02.12.2014 р. по 19.01.2015 року. Позивач зазначає, що у зв'язку із несвоєчасним поверненням коштів, вона зазнала моральних страждань.

Тому, позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь 1837,62 грн. - процентів річних за фактичну кількість днів користуванням внеском понад строк дії договору, 3 % річних - 277,26 грн., індекс інфляції - 4155,00 грн. та моральні збитки в розмірі 3000.00 грн.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та проти постановлення заочного рішення не заперечував.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на позовну заяву не надав.

Відповідно до ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до договору - заяви № 300937/31337/3-14 від 27.05.2014 року, позивач розмістив вклад в сумі 20000,00 грн., на строк з 24.05.2014 р. по 27.08.2014 р., з нарахуванням 23,50 % річних, з правом неодноразового поповнення вкладу. В подальшому позивач неодноразово вносила кошти за вкладом.

Згідно із п. 7 договору, строк розміщення вкладу був пролонгований до 27.11.2014 року, та станом на 02.09.2014 року сума коштів за вкладом становила - 138500,00 грн., що підтверджується квитанціями.

25 листопада 2014 року позивач зверталася до відповідача з вимогою про видачу банківського вкладу у сумі 138500,00 грн. 28.11.2014 року.

Однак, відповідач на вимогу позивача кошти вчасно не повернув, а видавав їх частина у період з 02.12.2014 р. по 19.01.2015 року, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною (ч.1 ст. 1060 ЦК України).

За договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами (ч.1,2 ст. 1066 ЦК України).

Обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом (ст. 1074 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів (ч.1 ст. 360-7 ЦПК України).

Як вбачається з правової позиції, що висловлена ВСУ при розгляді справи № 6-39цс13, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до частини п'ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Судами встановлено, що позивачі у день закінчення строку дії договорів - 10 квітня 2009 року, звернулися до банку із заявами про повернення банківських вкладів кожний, чим засвідчили свої наміри припинити дію договорів. У зв'язку з цим банк був зобов'язаний повернути вкладникам депозитні кошти з процентами в строк закінчення дії договорів - 10 квітня 2009 року, проте повернув кошти позивачам лише 31 грудня 2009 року, чим порушив свої грошові зобов'язання. За таких обставин суд дійшов правильного висновку про те, що з відповідача на користь позивачів необхідно стягнути проценти по банківським вкладам за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладникам, а також 3 % річних та суму відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Згідно з розрахунком заборгованості, сума процентів річних (23,50 %) за фактичну кількість днів користуванням внеском понад строк дії договору становить 1837,62 грн., 3 % річних - 277,26 грн., а індекс інфляції - 4155,00 грн., враховуючи те, що кошти за вкладом не були своєчасно повернуті позивачу, суд вважає за необхідне стягнути вказані суми на користь позивача.

У позовних вимогах позивач просила суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду.

Враховуючи те, що договором не передбачена відповідальність банку у вигляді сплати моральної шкоди за несвоєчасне виконання зобов'язання, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні даних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 74, 79, 88, 169, 179, 209, 212-215, 218, ЦПК України, ст.ст. 525, 526, 625, 1060, 1066, 1074 ЦК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживачів та стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 6269 (шість тисяч двісті шістдесят дев'ять) грн. 88 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» в дохід держави судовий збір в розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя