АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/4396/15 Головуючий 1 інстанції - Шрамко Л.Л.
Справа № 642/6528/14ц Доповідач - Гуцал Л.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів - Коваленко І.П., Трішкової І.Ю.,

за участю секретаря - Литвин О.Б.,

●розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 15 квітня 2015 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи - Друга Харківська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Карташова Світлана Іванівна, про визнання заповіту недійсним, -

встановила:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом. Просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_6, посвідчений 10 серпня 2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І..

Посилався на те, що він є рідним онуком померлої та спадкоємцем за законом по праву представлення після смерті своєї матері - ОСОБА_7, яка померла у 1994 році. ОСОБА_6 після смерті матері позивача весь час опікувалася ним та любила його, позивач називав її «мамою». У 2005 році бабуся склала на його ім'я та на ім'я ОСОБА_8 (доньки відповідача) заповіт. У 2013 році ОСОБА_6 отримала травму стегна після чого стан її здоров'я погіршився, вона вела себе неадекватно, не впізнавала родичів, періодично не давала за собою доглядати, поводила себе агресивно.

У серпні 2013 року йому стало відомо, що ОСОБА_6 склала заповіт. На його питання остання пояснила, що заповіт склала на нього та на сина (відповідача). Після складання заповіту відповідач помістив ОСОБА_6 в Хоспіс та обмежив його доступ до бабусі, що підтверджується зробленим ним відеозаписом.

Вважає, що на момент нотаріального посвідчення спірного заповіту за станом здоров'я ОСОБА_6 не могла у повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, її волевиявлення не було вільним, а віповідач скористався таким станом останньої та ввів її в оману.

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 15 квітня 2015 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали.

ОСОБА_3 та його представник проти задоволення скарги заперечували.

Треті особи подали заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено та визнається сторонами, що 10 серпня 2013 року ОСОБА_6 склала заповіт на користь свого сина - ОСОБА_3, яким заповідала все належне їй майно, де б таке не знаходилось та з чого б воно не складалось, та взагалі все те, що їй буде належати на день смерті та все на що вона за законом буде мати право. Цей заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І.., реєстровий №1894. Заповіт внесено до Спадкового реєстру 10 серпня 2013 року (а.с. 53,68).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла (а.с.6).

ОСОБА_1(онук померлої) є спадкоємцем за законом, а ОСОБА_3(син померлої) спадкоємцем за законом та за заповітом після смерті ОСОБА_6.

Позивач просив визнати заповіт недійсним з тих підстав, що ОСОБА_6 на час складання заповіту за станом здоров'я не у повній мірі розуміла значення своїх дій, спірний заповіт не відповідав волевиявленню заповідувача, а ОСОБА_3, скориставшись станом останньої, ввів її в оману.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із того, що при складенні заповіту на користь ОСОБА_3 волевиявлення заповідувача було вільним і відповідало її внутрішній волі, оскільки зібрані у справі докази не свідчать про те, що в момент складення заповіту вона не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними.

Такий висновок є правильним.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За змістом п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити , що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатрічну експертизу (ст.145 ЦПК).

Заповіт може бути визнаний недійсним за умов надання відповідних доказів цієї обставини.

За клопотанням позивача (а.с.32), який ставив під сумнів здатність ОСОБА_6 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час підписання заповіту, судом першої інстанції була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза, яка була проведена експертами Відділення судово-психіатричної експертизи №18 Харківської обласної клінічної психіатричної лікарні №3.

Згідно висновкам посмертної судово-психіатричної експертизі від 29 січня 2015 року, ОСОБА_6 в період часу, до якого відноситься оформлення заповіту - 10 серпня 2013 року за своїм психічним станом була здібна розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.71-76).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.10 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи.

Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обгрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1ст.60 ЦПК України), крім випадків, встановлених статею 61 цього Кодексу.

Позивач не надав суду доказів того, що волевиявлення заповідача не було вільним.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_6 за життя висловлювала бажання заповідати належне їй майно, зокрема, онуку (позивачу) та, що у 2005 році вона складала заповіт на його користь та на користь онуки ОСОБА_8(а.с.102), не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки не свідчать про те, що на час складання спірного заповіту волевиявлення заповідача не було вільним. Крім того, матеріали справи свідчать, що ОСОБА_6 у 2011 році скасувала заповііт складений на користь позивача (а.с.68).

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст.212 ЦПК України, висновків суду також не спростовують.

Так, відмовляючи у задоволенні позову суд надав відповідну правову оцінку не лише експертному висновку, а також іншим доказам, які надані сторонами в їх сукупності. Зокрема, суд проаналізував пояснення допитаних за клопотанням сторін свідків, жоден з яких не заявляв про те, що на час складання заповіту ОСОБА_6 перебувала у стані, в якому не могла розуміти значення своїх дії та керувати ними. Навпаки, як допитані свідки так і сам позивач зазначали, що заповідувач була в адекватному стані.

Судом першої інстанції надана оцінка і відеозапису відвідування ОСОБА_6 позивачем у Хоспісі, який також не ставить під сумнів волевиявлення ОСОБА_6 під час складання спірного заповіту (а.с.111).

Як вірно зазначив суд першої інстанції, ОСОБА_6 перебувала у комунальному закладі, серед лікарів та інших осіб, особисто спілкувалася з позивачем і за наявності бажання, мала реальну можливість порушити питання про складання іншого заповіту чи скасування спірного.

Отже, всі ці доводи позивача були предметом дослідження суду першої інстанції, і їм надана відповідна правова оцінка в рішенні яке оскаржується.

Вірним є і висновок суду першої інстанції стосовно того, що заповіт є одностороннім правочином, до якого норми ст. 230 ЦК України не застосовуються, а відтак посилання позивача на те, що ОСОБА_6 була введена відповідачем в оману, не можуть бути підставою для визнання заповіту недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги, зокрема, щодо порушення нотаріусом Карташової С.І. положень Закону України «Про нотаріат» та невідповідності підпису ОСОБА_6 на заповіті її реальному підпису, не можуть вплинути на законність рішення суду першої інстанції, оскільки з таких підстав позов не заявлявся (ст.11 ЦПК), а суд апеляційної інстанції розглядає справи в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст.303 ЦПК).

Висновок суду першої інстанції грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні письмових доказів у справі, показань свідків, яким надана правильна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Підстав, передбачених ст.309 ЦПК України для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ч. 1 ст. 303, ст. 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 15 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді