Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Малієнко Н.В.
Справа № 432/7022/13-ц
Провадження № 22ц/782/337/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого: Малієнко Н.В.,

суддів: Соловей Р.С., Матвєйшиної О.Б.

при секретарі: Коротенко С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Луганської області

апеляційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Стаханові Луганської області

на рішення Стахановського міського суду Луганської області

від 03 березня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Стаханові Луганської області про відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2013 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про зобовязання Стаханівського міського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків з 01 жовтня 2013 року виплачувати йому відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'ю, повязаним з виконанням трудових обовязків, з подальшим його перерахуванням у відповідності до чинного законодавства, в розмірі 2594,12 грн., посилаючись на те, що підприємством, на якому він отримав пошкодження здоровя, неправильно було визначено базовий заробіток, з якого було обчислено відшкодування втраченого заробітку, що потягло неправильне нарахування суми втраченого заробітку, а після 1 квітня 2001 року неправильне нарахування відповідачем, до якого перейшов обовязок по відшкодуванню шкоди, страхових виплат

Рішенням Стахановського міського суду Луганської області від 03 березня 2014 року позовні вимоги задоволені.

Зобовязано ВВДФССНВ України в м. Стаханові Луганської області з 01.10.2013 року виплачувати ОСОБА_2 у відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'ю, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, з подальшим його перерахуванням у відповідності до чинного законодавства, страхові виплати в розмірі 2594,12 грн.

Посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права, відповідач ВВДФССНВ України в м. Стаханові Луганської області подав апеляційну скаргу і просить скасувати рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 у повному обсязі, оскільки розмір відшкодування завданої шкоди позивачеві визначено у відповідності з нормами діючого законодавства.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в задоволені позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку вказані вимоги закону у повному обсязі судом не дотримано.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивачеві якому підприємством проводилося відшкодування втраченого заробітку у звязку з пошкодженням здоровя на виробництві, при проведенні цим підприємством перерахунку розміру такого відшкодування неправильно було визначено розмір відшкодування втраченого заробітку, не застосовано всі коефіцієнти підвищення заробітної плати, що у подальшому також привело до неправильного визначення відповідачем страхових виплат позивачеві після отримання його справи для продовження відшкодування.

Таких висновків суд дійшов помилково.

Згідно зі ст. 456 ЦК УРСР ( 1963 р.), яка діяла на час виникнення між сторонами спірних правовідносин, у разі заподіяння громадянину каліцтва або іншого ушкодження здоровя, повязаних з виконанням ним трудових обовязків, організація або громадянин, відповідальні за шкоду, зобовязані відшкодувати потерпілому у повному обсязі втрачений заробіток.

Порядок відшкодування шкоди у таких випадках на той час регулювалося Правилами відшкодування підприємствами , установами, організаціями шкоди, заподіяної робочим та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ними трудових обовязків, затверджених постановою РМ СРСР від 3.07.1984 року №690, Інструкцією про порядок застосування Правил відшкодування підприємствами , установами, організаціями шкоди, заподіяної робочим та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ними трудових обовязків, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР та Президії ВЦСПС від 13.02.1985 року № 50/П-2.

Згодом у звязку зі змінами у державі та законодавстві вищезазначені Правила втратили чинність.

Законом України « Про охорону праці», який набрав чинності з листопаду 1992 року, було передбачено вказаний обовязок для підприємств по відшкодуванню шкоди, завданої каліцтвом або професійним захворюванням, крім того передбачено обовязок проводити перерахунки розміру сум відшкодування у встановленому порядку.

Такий порядок перерахування належних сум відшкодування втраченого заробітку визначався цілою низкою Постанов Кабінету Міністрів України та інших нормативних актів.

Постановою КМ України від 31.12.1991 року №391 «Про перерахунок розміру відшкодування шкоди заподіяної працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ними трудових обовязків підприємства, установи, організації зобовязані були здійснити з 1.01.1992 року перерахунок раніше визначених розмірів відшкодування шкоди працівникам, виходячи з рівня середньої заробітної плати відповідних категорій працівників по підприємству, установі, організації за жовтень-грудень 1991 року . При цьому, якщо розмір відшкодування шкоди зменшується проти раніше визначеного, то зберігається попередній його рівень.

14.02.1992 року була укладена Угода по тарифам, трудовим та соціальним гарантіям між Держвуглепромом та галузевими профспілками вугільної промисловості №4-472/16, яка розповсюджувалася на працівників вугільної промисловості України, працюючих на умовах найму на підприємствах, установах, в організаціях галузі та представників власника та уповноважених ним органів і посадових осіб Уряду та Держвуглепрому України, та є обовязковою для виконання, та яка місьтила порядок та умови перерахування розміру втраченого заробітку потерпілим на виробництві.

Постановою КМ України від 26.05.1992 року №276 « Про заходи щодо виконання постанови ВР України від 29.04.1992 року « Про підвищення соціальних гарантій для населення» підприємствам, установам і організаціям необхідно провести з 1.05.1992 року перерахування розмірів відшкодування шкоди, виходячи з середньої заробітної плати відповідних працівників підприємств, установ, організацій за січень-квітень 1992 року, відкоригованої на величину фактичного підвищення тарифних ставок і посадових окладів.

З листопада 1992 року, відповідно до Постанов Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 1994 року № 720 та від 08 лютого 1995 року № 102, а також роз'яснень Міністерства праці України і Федерації профспілок від 31 травня 1993 року № 06-2100,16-29-699 перерахування проводиться шляхом збільшення розміру відшкодування, що склався на цей час, на коефіцієнт фактичного підвищення тарифних ставок і посадових окладів відповідних працівників.

С 1.07.1993 року вступили у дію Правила відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затверджені постановою КМУ №472 від 23 червня 1993 року.

Пунктом 28 цих Правил передбачалося, що перерахування розміру відшкодування шкоди (втраченого заробітку, витрат на соціальну і медичну допомогу) у числі інших випадків, проводиться також у разі: підвищення тарифних ставок (окладів) працівників госпрозрахункових і бюджетних підприємств.

Постановою Кабінету Міністрів України №1100 від 3 жовтня 1997 року у вказаний пункт Правил внесено зміни, згідно яких перерахований розмір втраченого заробітку у перерахунку на 100% втрати професійної працездатності не може бути більшим від середньомісячного заробітку відповідного працівника після підвищення тарифних ставок за умови його роботи протягом повного календарного місяця або у перерахунку на повний календарний місяць роботи.

18 листопаду 1997 року за №2-8165/22 було прийнято Доповнення до Угоди з тарифів, трудових та соціальних гарантій, укладеною між Мінвуглепромом та галузевими профспілками вугільної промисловості від 12 лютого 1992 року, згідно яких було запропоновано підприємствам вугільної промисловості провести перерахунок відшкодування втраченого заробітку потерпілим на виробництві, при цьому при перерахунку відшкодування шкоди провести розрахунок середнього заробітку для визначення розміру відшкодування втраченого заробітку всім особам, яким встановлено втрату працездатності до 1 липня 1993 року, керуючись Постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 1992 року № 276, згідно якої розмір відшкодування шкоди перераховується з середньомісячного заробітку працівників тієї професії, розряду, роботи, які виконував потерпілий на час отримання травми або профзахворювання, за січень-квітень 1992 року, відкоригованого на величину фактичного підвищення тарифних ставок та посадових окладів.

Виходячи з розрахованого таким чином середнього заробітку, визначити розмір відшкодування втраченого заробітку, який вважати базовим для наступних перерахунків у відповідності з діючим законодавством.

Керуючись п. 28 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків провести перерахунок у бік підвищення цих встановлених сум на загальний коефіцієнт підвищення тарифних ставок ( посадових окладів) по відповідній професії з урахуванням присвоєного розряду на підприємстві за період після встановлення потерпілому стійкої втрати професійної працездатності.

При цьому перераховані розміри втраченого заробітку при перерахунку на 100% втрати працездатності не можуть бути більшими середньомісячного заробітку відповідних працівників підприємства (з урахуванням присвоєного розряду) за умови їх роботи протягом повного календарного місяців або у перерахунку на повний календарний місяць роботи за даними останніх трьох місяців серпень, вересень, жовтень 1997 року.

В подальшому збільшення розмірів втраченого заробітку провадити у порядку, визначеному Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків.

Таким чином, виходячи зі змісту цих змін до зазначених правових норм, випливає, що у звязку з вказаними змінами, підприємства зобов*язані були провести перерахунки відшкодування втраченого заробітку всім потерпілим, враховуючи коефіцієнти підвищення тарифних ставок станом на момент прийняття постанови КМУ №1100 від 3 жовтня 1997 року, і в подальшому проводити перерахунки з урахуванням коефіцієнтів підвищення тарифних ставок, які вводилися після цього, у встановленому згаданими Правилами та Доповненням до Угоди порядку.

Отже, розмір втраченого заробітку потерпілого підлягає перерахуванню, якщо відбулося реальне підвищення тарифних ставок (окладів), а перерахований розмір відшкодування шкоди в розрахунку на 100 % втрати професійної працездатності не повинен перевищувати реальної заробітної плати відповідного працівника за цей період.

Судом встановлено, що позивач у період роботи у якості електрослюсар підземний на шахті „ Анненська ВО „ Стаханіввугілля 10 березня 1990 року отримав виробничу травму, у звязку з чим йому у встановленому порядку з 9.07.1990 року спочатку було встановлено 50% втрати працездатності, а з 12.12.1994 року 60% втрати працездатності безстроково.

У зв*язку з втратою працездатності позивачеві підприємством у встановленому на той час порядку були призначені суми відшкодування втраченого заробітку, які йому виплачувалися, з приводу чого спору не виникало.

Наказами №358 від 28 серпня 1992 року, №1097 від 23 грудня 1994 року підприємством проводилися відповідні перерахунки розміру втраченого заробітку, який підлягав відшкодуванню позивачеві, з приводу чого спору також не виникало.

Станом на 1 серпня 1998 року розмір відшкодування втраченого заробітку позивачеві було встановлено у сумі 144, 90 гр., який позивачем не заперечувався.

На підставі телеграми Мінвуглепрому від 11 липня 1998 року № 1-4771/22 на підприємстві з 1 липня 1998 року мало місце підвищення розміру тарифних ставок на коефіцієнт 1,1458.

На підставі наказу Мінвуглепрому №351 від 17 серпня 1998 року на підприємстві з 1 січня 2000 року мало місце підвищення розміру тарифних ставок на коефіцієнт 1,287.

Наказом підприємства №737 від 27.07.2000 року „ Про відшкодування шкоди у зв*язку з ушкодженням здоровя ОСОБА_2Г. було проведено перерахунок відшкодування шкоди позивачеві у зв*язку з введенням зазначеного коефіцієнту підвищення тарифних ставок 1,1458, з якого вбачається, що відшкодування шкоди після проведеного перерахунку визначено з 1 липня 1998 року у розмірі 151, 53 гр. безстроково.

Наказом підприємства № 242 від 20 жовтня 2000 року було проведено відповідний перерахунок у звязку з введенням коефіцієнту 1,287, яким розмір відшкодування втраченого заробітку з 1 жовтня 1999 року залишено у розмірі 151,53 гр. безстроково.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи, не заперечуються сторонами.

Судова колегія вважає, що суд помилково дійшов висновку про те, що наказом підприємства №737 від 27.07.2000 року „ Про відшкодування шкоди у зв*язку з ушкодженням здоровя ОСОБА_2Г. при перерахунку розміру відшкодування втраченого заробітку, підприємством неправильно визначено розмір його у сумі 151,53 гр., оскільки помилково не було застосовано коефіцієнт підвищення тарифних ставок 1,1458.

Судова колегія вважає, що приведений у цьому наказі розрахунок не суперечить вказаним правовим нормам.

Як вбачається з матеріалів справи та зі змісту спірного наказу №737 від 27.07.2000 року, спірний коефіцієнт1,1458 було прийнято після внесення вказаних змін до законодавства, у звязку з чим виникла необхідність у перерахунку сум відшкодування.

Вказаним наказом визначався розмір відшкодування станом на 1 серпня 1998 року.

На момент його видання позивач отримував відшкодування шкоди у розмірі 144,90 гр., який ним не оспорюється.

Відкоригована сума відшкодування складає 166,02 гр. ( 144,90 гр. х 1,1458)

При перерахунку розміру втраченого заробітку 144,90 гр. на 100% втрати працездатності з застосуванням до цієї суми коефіцієнту 1,1458, розмір середнього заробітку становить 279,70 гр. ( 144,90 гр. х1,1458 : 60% х 100%).

Розрахований базовий заробіток за січень-квітень 1992 року згідно вказаної постанови №276 від 26.05.1992 року, з урахуванням усіх зростаючих коефіцієнтів за серпень 1998 року по професії потерпілого електрослюсар підземний, складав 345,42 гр.

Середній заробіток по шахті за професією електрослюсар підземний за серпень 1998 року складав 252,56 гр.

Отже, у даному випадку підприємство правильно зробило перехунок розміру суми відшкодування втраченого заробітку, виходячи з середнього заробітку по шахті за професією електрослюсар у сумі 252,56 гр., від якої 60% складає 151,53 гр., без застосування коефіцієнту 1.1458 до суми відшкодування, оскільки перерахований на 100% розмір середнього заробітку перевищує середній заробіток по шахті.

Також, як вбачається з перерахунку до наказу №242 від 10 жовтня 2000 року у звязку з прийняттям коефіцієнту 1,287, він також проведений у відповідності з встановленим порядком.

На момент проведення цього перерахунку позивачеві відшкодування виплачувалося у розмірі 151,53 гр.

Відкоригована сума відшкодування складає 195,02 гр. ( 151,53 гр. х 1,287)

При перерахунку розміру втраченого заробітку 151,53 гр. на 100% втрати працездатності з застосуванням до цієї суми коефіцієнту 1,287, розмір середнього заробітку становить 325,88 гр. (151,93гр. х 1,287: 60% х 100%).

Середній заробіток за професією електрослюсар підземний по регіону складав 169, 30 гр. , сума відшкодування від цієї суми складає 101,58 гр. ( 169,30 гр. х 60%).

Отже, підприємство правильно залишено до відшкодування позивачеві суму 151,53 гр., оскільки перерахований на 100% розмір середнього заробітку перевищує середній заробіток за професією, а визначена з середнього заробітку за професією сума відшкодування менша, ніж раніше призначена позивачеві.

Висновок суду про те, що підприємство у цьому випадку неправильно взяло до уваги розмір середнього заробітку по регіону , визначений листом Мінвуглепрому №9-1042/9Д від 29.08.2000 року, замість заробітної плати по холдинговій компанії «Луганськвугілля», куди входила шахта « Анненська», є помилковим.

Відповідно до п. 12.27.4 зазначеної Угоди встановлено, що у разі, якщо на шахті у звязку з її ліквідацією припинена робота по видобуванню вугілля, але не припинені роботи по фізичному закриттю шахти, розміри середньої заробітної плати працівників відповідних професій беруться по цьому регіону ( обєднанню або холдинговій компанії, куди територіально відносяться ці підприємства).

Отже, зі змісту вказаної правової норми вбачається, що розмір середньої заробітної плати має враховуватися саме по регіону, що і було зроблено у даному випадку дирекцією по ліквідації зазначеної шахти, яка на той час знаходилася у стадії ліквідації., та остаточно ліквідована без правонаступника у 2004 році.

Висновок суду про те, що підприємство безпідставно не провело перерахунок розміру відшкодування втраченого заробітку позивачеві на коефіцієнт 1,3676 підвищення рівня заробітної плати, запроваджений наказом Мінпаливенерго №345 від 21 серпня 2000 року з 1 серпня 2000 року, є помилковим, оскільки доказів того, що цей коефіцієнт фактично був запроваджений на підприємстві, не надано, висновку про коригування щомісячної виплати у зв'язку з професійним захворюванням з указівкою на необхідність застосування коефіцієнту 1,3676 підвищення тарифних ставок суд дійшов за відсутності доказів про реальне підвищення тарифних ставок (посадових окладів) на підприємстві, яке знаходилося у стадії ліквідації, на вказаний коефіцієнт, оскільки перерахунок має проводитися саме у разі реального підвищення розміру тарифних ставок на підприємстві, а не у звязку з прийняттям з цього приводу рішення компетентним органом, конкретний строк запровадження згідно вказаного наказу кожне підприємство визначало на підставі дозволу компетентного органу.

Вказана сума відшкодування втраченого заробітку 151,53 гр. виплачувалася позивачеві до жовтня 2001 року.

З 1 квітня 2001 року набрав чинності Закон України « Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», яким обовязок по відшкодуванню шкоди, внаслідок ушкодження здоровя на виробництві, покладено на спеціально створений Фонд в особі його відділень виконавчої дирекції.

Згідно до Інструкції про порядок передачі до виконавчої дирекції ФСНВ України документів , що підтверджують право застрахованого або членів його сімї на страхову виплату від 20 квітня 2001 року №10, відділення Фонду не мають права самостійно змінювати та переглядати суму середнього заробітку потерпілого, якщо він був нарахований підприємством до 2001 року.

Ст. 29 Закону України « Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», передбачено перерахунок щомісячних страхових виплат постраждалим на виробництві з 1 березня кожного року у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати у галузях національної економіки за даними Держкомстату України.

Стаття 34 вказаного Закону встановлює, що сума щомісячної страхової виплати встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоров'я.

Сума щомісячної страхової виплати не повинна перевищувати середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоров'я.

У разі коли потерпілому одночасно із щомісячною страховою виплатою призначено пенсію по інвалідності у зв'язку з одним і тим самим нещасним випадком, їх сума не повинна перевищувати середньомісячний заробіток, який потерпілий мав до ушкодження здоров'я.

Визначені раніше сума щомісячної страхової виплати та пенсія по інвалідності зменшенню не підлягають.

Пленум Верховного Суду України у постанові "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" N 6 від 27 березня 1992 року з наступними змінами, розяснив, що особам, які потерпіли на виробництві до 1 квітня 2001 року, Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги з того часу, коли відповідні підприємства передали йому в установленому порядку документи, що підтверджують право цих працівників на такі виплати й послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку.

Судом встановлено, що у жовтні 2001 року регресна справа позивача була передана відповідачеві для продовження відшкодування втраченого заробітку у вигляді виплати страхових виплат, які ним продовжені у визначеному підприємством розмірі 151,53 гр. з наступними перерахунками цих щомісячних страхових виплат з 1 березня кожного року у звязку з зростанням у попередньому календарному році середньої заробітної плати у галузях національної економіки за даними Держкомстату України на відповідні коефіцієнти, встановлені на законодавчому рівні, та з 1 березня 2013 року розмір їх встановлено у сумі 1220,66 гр.

Позивачем цей розрахунок страхових виплат, який проводився відповідачем, виходячи з суми 151,53 гр. та інших відомостей, одержаних від підприємства, не оспорюється.

Таким чином, спір виник з того, що, на думку позивача, сума відшкодування 151,53 гр. передана відповідачеві підприємством є неправильною і саме ця обставина потягла неправильне нарахування страхових виплат відповідачем.

Доводи позивача в позовній заяві стосовно обґрунтування своїх вимог та наданий ним перерахунок сум відшкодування втраченого заробітку, фактично зводяться до хибного та довільного тлумачення ним вказаних правових норм стосовно порядку перерахунку розміру відшкодування втраченого заробітку підприємством, на якому ним отримано пошкодження здоровя, а тому вони не є підставою для висновку щодо порушення прав позивача.

Таким чином, оскільки судова колегія вважає, що базова сума відшкодування шкоди підприємством при передачі справи відповідачеві визначена правильно, тому підстав для задоволення позову позивача до відповідача не вбачається.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що оскаржуване судове рішення суду першої інстанції, не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору.

У відповідності зі ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право:

1) постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін;

2) скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду;

5) постановити ухвалу про повне або часткове скасування рішення суду першої інстанції і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів, керуючись ст.ст. 303-304, 307, 309, 324, 325 ЦПК України, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Стаханові Луганської області - задовольнити.

Рішення Стахановського міського суду Луганської області від 03 березня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Стаханові Луганської області про відшкодування шкоди, - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Стаханові Луганської області про відшкодування шкоди - відмовити за необґрунтованістю.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів після його проголошення.

Головуючий:

Судді: