АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22ц/6376/2015 Головуючий у 1-й інстанції - Шевченко Т.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Головачова Я.В., Поливач Л.Д.

при секретарі - Бугай О.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства «Старокиївський Банк» до ОСОБА_1 ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Старокиївський Банк», поданою його представником Кікаловим Владиславом Станіславовичем

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 березня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2014 року Тимчасова адміністрація Публічного акціонерного товариства «Старокиївський Банк» звернулась до суду з зазначеним позовом, який згодом уточнила, і остаточно просила застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину до договору банківського рахунку № 7574 від 16 квітня 2014 року та договору банківського вкладу № 05/1070-2014 від 14 травня 2014 року, укладених між ОСОБА_5 та Публічним акціонерним товариством «Старокиївський банк» і стягнути в дохід держави всі коштів, які були отримані незаконним шляхом, внаслідок укладених нікчемних договорів.

Свої вимоги обґрунтувало тим, що 3 грудня 2012 між Публічним акціонерним товариством "Старокиївський банк" та ОСОБА_1 укладено договір банківського вкладу № 12/1008-2012, на підставі якого банком було відкрито вкладний рахунок в національній валюті та проводились необхідні операції відповідно до заяв клієнта та вимог законодавства України. 12 травня 2014 Національним банком України прийнято постанову № 276/БТ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Старокиївський банк" до категорії проблемних." На підставі вказаної постанови виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 17 червня 2014 прийнято рішення № 50 "Про виведення з ринку та запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Старокиївський банк" та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічному акціонерному товаристві "Старокиївський банк". З 18 червня 2014 року розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства "Старокиївський банк" з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації.

У зв'язку з тим, що сума грошових коштів на рахунку ОСОБА_1 перевищувала суму граничного розміру відшкодування коштів, на думку позивача, даним відповідачем за сприяння відповідних працівників банку було ініційовано процес формального відкриття рахунків фізичними особами для штучного зарахування коштів на них у розмірі, що не перевищує суму граничного відшкодування коштів в розмірі до 200 000 грн. Зокрема, ОСОБА_5 уклала з банком договір банківського рахунку № 7574 від 16 квітня 2014 року, на підставі якого банком відкрито поточний (на вимогу) рахунок, та договір банківського вкладу № 05/1070-2014 від 14 травня 2014 року, на підставі якого банком відкрито вкладний рахунок. Операції щодо зняття готівкових коштів з рахунків ОСОБА_1 та внесення готівкових коштів на рахунки ОСОБА_5 та ще 20 фізичних осіб були проведені після закриття каси банку.

Також позивач зазначає, що договір банківського вкладу ОСОБА_5 укладено на дуже короткий термін, а саме з 14 травня 2014 року по 21 травня 2014 року із відсотковю ставкою 1 %, що на думку позивача, свідчить про відсутність реального наміру створити правові наслідки, обумовлені правочином. При цьому договір з ОСОБА_1 достроково розірваний та здійснена виплата по ньому не зважаючи на наявність негативних фінансових наслідків, передбачених п.п. 2.5 та 2.6 договору.

На підтвердження факту нікчемності виявлених правочинів 29 серпня 2014 позивачем виданий наказ № 61, відповідно до якого було зупинено перерахування/виплата за транзакціями і правочинами, визнано нікчемними всі транзакції та правочини (договори), зокрема і договір банківського рахунку № 7574 від 16 квітня 2014 року, договір банківського вкладу № 05/1070-2014 від 14 травня 2014 року.

Зважаючи на те, що правочини, які були вчинені відповідачами виключно з метою штучного створення обов'язку фонду гарантування щодо відшкодування грошових коштів, яке фонд гарантування здійснюватиме за рахунок державних коштів, позивач вважає такі правочини спрямованими на заволодіння державними коштами і, відповідно, такими, що порушують публічний порядок,з зазначених підстав просить позов задовольнити.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» посилаючись на те, що вказане судове рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з'ясування усіх обставин, що мають значення для справи, оскаржила його в апеляційному порядку та просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги Уповноважена особа зазначає,зокрема, що суд при розгляді справи не повно з'ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам та обставинам. Суд не врахував, що сума коштів ОСОБА_1 перевищувала суму граничного розміру відшкодування, а ОСОБА_5 не мала наміру створення наслідків правочину та не могла бути присутньою при його укладенні, оскільки кошти зараховувалися вночі, коли каса банку закрита. Поза увагою суду залишилося те, що в діях відповідачів вбачається інсценування правочинів для отримання переваги в отриманні коштів для окремих кредиторів через подальше відшкодування коштів за рахунок Фонду. Вказує на те, що вказані кошти в дійсності не вносилися в касу банку, а їх зарахування на рахунки вкладника здійснювалися працівником банку за допомогою комп'ютерної техніки, укладаючи вказані договори, сторони мали мету, спрямовану на заволодіння державними коштами. Апелянт також зазначив, що судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні клопотання про допит свідків.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник Публічного акціонерного товариства «Старокиївський Банк» - Мартян О.В. просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7 просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,пояснення осіб,які приймали участь у справі та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Судом встановлено, що 3 грудня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Старокиївський банк» та ОСОБА_1 укладено договір банківського вкладу № 12/1008-2012, за умовами якого останній вніс на відкритий йому вкладний рахунок 4 085 410,50 грн. зі сплатою 10 % річних та строком повернення вкладу 3 червня 2014 року.

На підставі поданої ОСОБА_1 5 травня 2014 року заяви про видачу коштів з вкладу, договір банківського вкладу № 12/1008-2012 від 3 грудня 2012 достроково припинено, а кошти з депозитного рахунку в сумі 4 086 410,50 грн., а також нараховані відсотки по вкладу в сумі 33 578,72 грн. були отримані ОСОБА_1 13 травня 2014 року в повному обсязі, у зв'язку із чим взаємні зобов'язання між Публічним акціонерним товариством «Старокиївський банк» та ОСОБА_1 з приводу виконання договору банківського вкладу № 12/1008-2012 від 3 грудня 2012 року припинилися.

Правомірність припинення дії вказаного договору його сторонами в судовому порядку не оспорюється.

16 квітня 2014 року між ОСОБА_5 та Публічним акціонерним товариством «Старокиївський банк» укладено договір банківського рахунку № 7574, на який ОСОБА_5 13 травня 2014 року внесено грошові кошти в сумі 195 000 грн, згідно заяви на переказ готівки № 63221 внесення готівки на поточний рахунок (т.1 а.с.95).

14 травня 2014 року між ОСОБА_5 та Публічним акціонерним товариством «Старокиївський банк» укладено договір банківського вкладу № 05/1070-2014, за умовами якого банк відкриває вкладнику вкладний (строковий) рахунок «Недільний» у гривні, а вкладник вносить на цей рахунок 195 000 грн зі сплатою 1 % річних. Дата повернення вкладу 21 травня 2014 року.

Згідно платіжного доручення № 63516 від 14 травня 2014 року 195 000 грн були перераховані з поточного на депозитний рахунок, а після закінчення строку дії договору банківського вкладу, кошти в сумі 195 000 грн перераховані на поточний рахунок ОСОБА_5, але останній не повернуті, у зв'язку із відсутністю у банку фінансових можливостей для цього.

12 травня 2014 року Національним банком України було винесено постанову № 276/БН «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» до категорії проблемних».

На підставі постанови Правління Національного банку України від 17 червня 2014 року № 365 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 17 червня 2014 року прийнято рішення № 50 «Про виведення з ринку та запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Старокиївський банк» та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в убіленому акціонерному товаристві «Старокиївський банк». Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в публічному акціонерному товаристві «Старокиївський банк» призначено Пантіну Л.О. Тимчасову адміністрацію в публічному акціонерному товаристві «Старокиївський банк» запроваджено строком на три місяця з 18 червня по 18 вересня 2014 року.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з відсутності правових підстав для застосування наслідків нікчемного правочину, оскільки укладені правочини не є нікчемними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України дійсність правочину презюмується.

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Таким чином цивільні правочини, які порушують публічний порядок є нікчемними, і в той же час такі правочини можуть бути визнані недійсними.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що договір банківського рахунку № 7574 від 16 квітня 2014 року та договір банківського вкладу № 05/1070-2014 від 14 травня 2014 року, які укладено Банком з ОСОБА_5, є нікчемними, а відтак просив застосувати правові наслідки нікчемного правочину та стягнути в дохід держави всі кошти, які були отримані незаконним шляхом.

Проте, з кого саме з відповідачів слід стягнути кошти та у якому розмірі позивач у позовній заяві (зміненій) не зазначив.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем не надано доказів вини ОСОБА_5 чи її наміру порушити публічний порядок. А відтак суд першої інстанції правильно визнав вимогу про стягнення з останньої грошових коштів такою, що не ґрунтується на вимогах закону. До того ж грошові кошти у розмірі 200 000 грн. ОСОБА_5 не отримувала від Банку, а внесла на рахунок Банку і надалі зазначені кошти їй повернуто не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що договори, укладені з ОСОБА_5 є нікчемними, оскільки їх такими визнано наказом Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» Тимчасова адміністрація № 61 від 29 серпня 2014 року колегія суддів не може визнати обґрунтованими, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України нікчемність правочину встановлюється законом.

Відповідно до п. 2 та п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Однак, Публічне акціонерне товариство «Старокиївський банк» віднесений до категорії неплатоспоможних на підставі постанови Правління Національного банку від 17 червня 2014 року, тоді як договори з ОСОБА_5 укладені відповідно 16 квітня 2014 року та 14 травня 2014 року, тобто до віднесення банку до категорії неплатоспоможних, а за п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочин має бути вчинений уже неплатоспроможним банком.

Про те, що умови договору про відкриття банківського рахунку та депозитного договору, які укладені з ОСОБА_5 передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання останній переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку позивачем доказів не надано.

Відтак суд першої інстанції правильно виходив з того, що на спірні правовідносини не поширюється положення п. 2 та п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Доводи апеляційної скарги про те, що фактично грошові кошти не були отримані ОСОБА_1 та не вносилися до каси банку ОСОБА_5 спростовуються випискою за особовим рахунком за 13 травня 2014 року, заявою про видачу готівки від 13 травня 2014 року, згідно з якими ОСОБА_1 повернуто кошти у розмірі 4 085 410, 50 грн. та сплачено відсотки по депозиту у розмірі 33 578, 72 грн, відміткою банку на заяві про видачу коштів з вкладу (закриття рахунку) про те, що кошти виплачені готівкою 13 травня 2014 року та рахунок закрито 14 травня 2014 року та заявою на переказ готівки № 63221 (т. 1 а.с. 95) (призначення платежу: поповнення поточного рахунку) і платіжним дорученням № 63516 (т.1 а.с. 97) від 14 травня 2014 року, згідно з яким 195 000 грн. перераховано з поточного рахунку ОСОБА_5 на депозитний рахунок.

Посилання апелянта на численні порушення діючого законодавства і внутрішніх нормативних актів банку ведення касових операцій з готівкою, зокрема внесення готівки на поточний рахунок після закінчення операційного дня не свідчать самі по собі про недійсність оспорюваних договір. Як вірно вказав суд першої інстанції надана позивачем довідка є технічним документом банку, сформованим із електронної системи обліку руху коштів по рахункам клієнтів, яка сформована під час створення банківської проводки відповідальним працівником банку, однак не свідчить про те, що грошові кошти надійшли саме в той час.

Крім того, за своєю правовою природою (ст.ст. 1058 і 1066 ЦК України), договори банківського вкладу і банківського рахунку є консенсуальними, тобто такими, які набувають чинності (є вчиненими) з моменту досягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов договору (ст. 638 ЦК). Доказом підтвердження досягнення сторонами такої згоди є факт підписання ними договору.

Як зазначено у п. 6.1 договору банківського рахунку № 7574 від 16 квітня 2014 року і у п. 6.1 договору банківського вкладу № 05/1070-2014 від 14 травня 2014, обидва договори вступають силу з моменту його підписання сторонами, і тому обставини, які свідчать про недійсність цих правочинів повинні були існувати на момент їх вчинення.

Як вбачається з п. 1.1 договору банківського вкладу, який визначає предмет договору, Банк зобов'язується відкрити вкладнику вкладний (строковий) рахунок, а вкладник зі свого боку - внести на цей рахунок грошові кошти у визначеному розмірі.

Зазначені обов'язки сторін виникають після укладення (підписання) договору, і стосуються порядку виконання договору. У разі не виконання чи неналежного виконання обов'язків, зацікавлена сторона може вимагати від сторони, яка допустила порушення виконання взятих на себе зобов'язання, або застосування до неї інших негативних наслідків, передбачених договором, в тому числі і його розірвання, але це не може бути підставою для визнання укладеного договору недійсним.

Крім того, обставини, на які посилається апелянт можуть свідчити про порушення встановленого порядку ведення касових операцій з готівкою працівниками позивача, але не є належним і допустимим доказом не внесення вкладником готівкових коштів на свій поточний рахунок через касу банку, враховуючи наявність заяви про внесення готівки на свій поточний рахунок від 13 травня 2014 року, яка була оформлена, як і всі інші фінансові документи щодо руху коштів по внутрішнім рахункам банку, працівниками позивача, вкладник не може нести відповідальність за правильність складання вказаних документів.

Доводи апеляційної скарги про те, що касові операції були проведені у нічний час на висновки суду не впливають, оскільки відкриття банківських рахунків та зарахування коштів на банківські рахунки віднесено до компетенції банку. Будь - яких доказів втручання відповідачів у проведення касових операцій банку позивачем не надано.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Старокиївський Банк», подану його представником Кікаловим Владиславом Станіславовичем, відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 березня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до вказаного суду.

Головуючий

Судді