АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2015 року м. Артемівськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді Жарової Ю.І., суддів Халаджи О.В., Канурної О.Д.

при секретарі судового засідання Хоміч Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингової компанії «Автофінанс» на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 08 червня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та застосування наслідків його недійсності, -

ВСТАНОВИЛА:

До Краматорського міського суду Донецької області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та застосування наслідків його недійсності. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 31.10.2014 року він уклав з відповідачем договір фінансового лізингу № 01/14-00474, при цьому відповідач порушив його права споживача, передбачені ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», включивши до договору умови, які є несправедливими, крім того, відповідач, не маючи статусу фінансової установи та надаючи фінансову послугу, що пов'язана із залученням фінансових активів від фізичних осіб, уклало з позивачем договір, не маючи на це ліцензії. На виконанні договору їм було сплачено на користь відповідача комісію за організацію у сумі 8700 грн., та авансовий платіж у сумі 43500 грн. та комісійний сбір банку 522 грн. , а всього 52722 грн., які підлягають поверненню. Враховуючи те, що умови договору прямим чином порушують ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав люди мини та основоположних свобод, ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послу», ЗУ «про фінансовий лізинг», ЦК України він звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Просив визнати недійсним договір № 01/14-00474 фінансового лізингу від 31.10.2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та стягнути з відповідача на його користь сплачені на виконання договору 52722 грн.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 08 червня 2015 р. позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним договір №01/14-00474 від 31.10.2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізинговая компанія «Автофінанс». Стягнуто з ТОВ «Лізинговая компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 суму оплати згідно договору №01/14-00474 від 31.10.2014 року в розмірі 52722 грн., вирішено питання щодо судових витрат.

Не погоджуючись с рішенням суду першої інстанції відповідач по справі - ТОВ «Лізинговая компанія «Автофінанс» звернулося із апеляційною скаргою, в якій просило рішення Краматорського міського суду Донецької області скасувати, постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» судовий збір у розмірі 385 грн. 42 коп. Вважає рішення суду першої інстанції незаконним на підставі порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оскільки судом не було належним чином надано правову оцінку наданим доказам, а умови договору фінансового лізингу взагалі не були досліджені.

Відповідач до судового засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду клопотання про відкладення розгляду справи та проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції. У задоволенні наданого клопотання було відмовлено у зв'язку із його необгрунтованістю.

Позивач до судового засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного:

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що

31.10.2014 року між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія» Автофінанс» був укладений договір фінансового лізингу № 01/14-00474.

ОСОБА_1 на рахунок отримувача ТОВ «Лізингова компанія» Автофінанс» було сплачено: 31.10.2014 року комісія з платника в сумі 522, 00 грн., а також оплата згідно з договором 01/14-00474 в сумі 52200 ,00 грн., всього на суму 52722,00 грн. (а.с.24)

Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що окремі пункти договору суперечать вимогам Цивільного кодексу України та Закону України «Про захист прав споживачів», також судом зазначено, що ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» не довела, що має статус фінансової установи, надаючи фінансову послугу, що пов'язана із залученням фінансових активів від фізичних осіб, тому договір з позивачем був укладений відповідачем не маючи на це ліцензії.

Однак погодитися із таким висновком суду першої інстанції судова колегія не може, виходячи з наступного:

Згідно ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16.12.1997 року фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - у можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 16 цього Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого у лізинг майна.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодного належного та допустимого доказу щодо факту введення позивача в оману, позивачем не надано. Наявність підпису на договорі фінансового лізингу та додатках до нього свідчить про обізнаність позивача з усіма умовами договору, згоду на виконання своїх обов'язків.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього закону.

Відповідно до п 7. Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Таким чином, задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував положення ч. 1, 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» та залишив поза увагою порядок здійснення сплати лізингових платежів, що встановлений п. 1.7., п. 8.2.1. договору фінансового лізинг № 01/14-00474 від 31 жовтня 2014 року та додатками до нього.

Також, визнаючи недійсним оспорюваний договір на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції не врахував, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, внаслідок чого не визначили: які умови договору є несправедливими (враховуючи, що договір містить 14 пунктів); на підставі яких ознак умови договору є несправедливими, у чому саме полягає несправедливість окремих положень договору.

При ухваленні рішення суд першої інстанції навів умови договору, які вважає не справедливими, проте в жодному випадку не обґрунтував в чому саме полягає порушення принципу добросовісності, який дисбаланс прав та обов'язків та в чому він полягає, а також якої шкоди споживачу завдають ті чи інші умови договору, а тому доводи апелянта в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до п.п. 1.7, 1.8 оскаржуваного договору предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

Відповідно до п. 10.11 договору у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок за дострокове розірвання 30% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Умовами договору чітко передбачено, що лізингодавець зобов'язаний придбати обраний клієнтом товар та здійснити всі необхідні дії щодо його реєстрації та страхування, та лише тоді передати його у право користування та розпорядження лізингоодержувачу.

Також, у ст. 8 спірного договору чітко визначено поняття "Лізингові платежі" та вказані відповідні конкретні формули, на підставах яких були враховані конкретні суми. Крім цього, відповідно до п. 8.1 ст. 8 договору складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках №№ 1,2 до цього договору, які є невід'ємною його частиною.

Договором фінансового лізингу чітко передбачено, в яких випадках встановлені суми можуть бути змінені, а саме з підстав, які не залежать від лізингодавця та чітко передбачено, що у разі такої зміни між сторонами має бути підписана обов'язкова додаткова угода до договору, а також акт коригування вартості предмета лізингу.

Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення Договору є особистий підпис позивача на кожній сторінці Договору та підписання заяви про повноту отриманої інформації.

З врахуванням обставин, встановлених у даній справі та вищезазначених вимог законодавства, слід дійти висновку, що оспорюваний договір було укладено з дотриманням вимог цивільного законодавства про свободу договору. Зважаючи на те, що позивач підписав і отримав примірник договору та додатки до нього, у яких зокрема передбачено визначення термінів, що використовуються у цьому договорі, що слід розглядати як підтвердження факту ознайомлення, розуміння сторонами умов договору та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом угоди й додатків до неї.

Судова колегія також не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині того, що відповідач не довів свого статусу фінансової установи, надаючи фінансові послуги, що пов'язані із залученням фінансових активів від фізичних осіб, а тому вчинив правочин без відповідного дозволу (ліцензії).

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою.

Згідно з частинами 2, 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг.

Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Відповідно до Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженим розпорядженням Держкомфінпослуг від 22.01.2004 року №21, юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності: внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно установчих документів; кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу; довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг.

Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» отримано необхідну Довідку ФЛ №486 (рішення про взяття на облік №1217 від 11.09.2012 року), видану Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, з якої вбачається, що ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» взято на облік, як установу з правом надавати послуги з фінансового лізингу.

ТОВ «ЛК «Автофінанс» має право на надання послуг фінансового лізингу, так як Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, її було взято на облік як юридичну особу, що має право надавати послуги з фінансового лізингу.

Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув та прийшов помилкового висновку, про задоволення позову, висновки суду суперечать вищевикладеним вимогам матеріального Закону, а доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

За таких обставин рішення суду щодо визнання договору фінансового лізингу № 01/14-00474 недійсним та застосування наслідків його недійсності, як таке, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 309 ЦПК України, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингової компанії «Автофінанс» - задовольнити.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 08 червня 2015 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та застосування наслідків його недійсності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова «Автофінанс» судовий збір в розмірі 385 грн. 42 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді