Справа №592/3423/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1125/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

18 червня 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області у складі:

головуючого-судді - Околота Г. М.,

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І. ,

при секретарі - Чуприні В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Сумський завод «Насосенергомаш» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 06.05.2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про поновленні на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди було відмовлено за необґрунтованістю.

Не погодившись з даним рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування скарги апелянт зазначила, що суд першої інстанції у порушення вимог трудового законодавства не зясував чи дійсно мали місце зміни в організації виробництва та скорочення штату на підприємстві, не дав належної оцінки її економічній освіті та стажу роботи на підприємстві , не врахував, що вона має переважне право на залишенні на роботі відповідно до норм ст.. 42, 492 КЗпП України , а також ті обставини, що профспілковий орган не давав згоду на її звільнення.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що на підприємстві відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва та праці, зокрема скорочення чисельності працівників та відповідачем були додержані норми трудового законодавства, які регулюють вивільнення працівників і при цьому права позивачки на працю порушені не були.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Судом першої інстанції було встановлено та підтверджено доказами, що позивачка з 16.11.1988 року до 13.05.2015 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем де працювала на різних посадах, у тому числі на посаді економіста 2-ї категорії цеху №7 ( а.с. 4-10) .

З метою оптимізації управління підприємством Головою правління АТ «Сумський завод «Нососенергомаш» ОСОБА_4 18 грудня 2014 року було видано наказ № 224 „Про введення в дію нової організаційної структури управління АТ «Сумський завод «Нососенергомаш» , яким відповідно до п.п. 1,2,3 наказу було введено в дію з 05.01.2015 року нову організаційну структуру управління підприємством, ліквідовано структурні підрозділи Ливарні цехи №№6,7,9 та створено новий структурний підрозділ - Цех ливарний № 6 ( а.с. 12, 55 )

29 грудня 2014 року Головою правління ОСОБА_4 було видано наказ № 1330-к «Про скорочення штату і чисельності працівників АТ «Сумський завод «Нососенергомаш» , яким у звязку з ліквідацією структурних підрозділів ливарних цехів №№ 6,7,9 було наказано провести скорочення штатів і чисельності працівників підприємства та зазначено про необхідність повідомити письмово робітників цехів про майбутнє вивільнення. ( а.с. 57)

Як вбачається з матеріалів справи, 05 січня 2015 року позивачку ОСОБА_3 було письмово попереджено про майбутнє вивільнення та 05.01.2015р, 03.02.2015р., 04.02.2015 року запропоновано всі вакантні посади на підприємстві станом на 01.01.2015 р., 03.02.2015р.. Дані обставини підтверджені змістом письмового попередження від 05.01.2015 р., яке підписане особисто позивачкою та нею не оспорюється та наявними в матеріалах справи відомостях про перелік вакантних професій ( а.с. 13, 58, 59-64) )

Крім того, судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 05.01.2015 р., 03.02.2015 р., 04.02.2015 р. відповідачем було представлено позивачці перелік вакантних посад на всьому підприємстві, однак від зазначених пропозицій позивачка відмовилась, оскільки бажала працювати саме на посаді економіста цеху №6 ( а.с. 13, 58, 61, 64 )

Наказом №478-к від 12.03.2015 року ОСОБА_3 була звільнена з займаної посади економіста 2-ї категорії цеху №7 з 13 березня 2015 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності та штату( а.с.11).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки наявним у справі доказам у їх сукупності, зокрема рішенню Наглядової ради підприємства від 16.12.2014 року, щодо затвердження нової схеми організаційної структури підприємства з 05.01.2015 року, ( а.с. 55) , схеми організаційної структури підприємства на 20.10.2014 та 16.12.2014 р. ( а.с. 49, 52), наказів № 224 від 18.12.2014 року та №1330-к від 29.12.2014 р, ( а.с. 53,54, 57) , зіставивши штатний розпис цехів ливарний №№6,7,9 станом на 01.12.2013 року по 01.06.2014 року та новий штатний розпис цеху ливарний №6 станом на 05.01.2015 року , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності працівників та штату у звязку з ліквідацією структурних підрозділів ливарні цехи №№ 6,7,9 та з матеріалів справи, вбачається, що відповідачем належним чином додержано норм трудового законодавства, що регулюють вивільнення працівників.

Крім того, в матеріалах справи містяться копії відповідних документів (попередження, списки наявних вакансій ), з якими була ознайомлена позивач, а також наявний факт відмови позивача від переведення на іншу запропоновану роботу, а тому не вбачається порушень з боку відповідача при звільненні позивача, які б мали підтверджуватись належними та допустимими доказами, у зв'язку з чим відсутні підстави для поновлення позивача на роботі.

Оскільки суд першої інстанції відмовив у задоволенні вимог про поновлення позивача на роботі з тих підстав, що звільнення проведено відповідно до вимог діючого трудового законодавства, тому колегія суддів вважає, що судом також обґрунтовано було відмовлено і у задоволенні позову у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди, оскільки ці вимоги є похідними від вимог про поновлення на роботі.

Посилання позивачки на те, що наказом № 1330-к від 29.12.2014 року не передбачено скорочення чисельності або штату працівників та не визначено які посади підлягають скороченню, не спростовують наведених висновків суду, оскільки даний наказ був виданий у відповідності до наказу № 224 від 18.12.2014 року у звязку з ліквідацією структурних підрозділів ливарні цехи №№6,7,9 та майбутнього вивільнення усіх працівників ліквідованих цехів.

Тому приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта щодо помилкового висновку суду першої інстанції про наявність змін в організації виробництва колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони є такими ж самими, як і обставини на які позивач посилалася як на підставу своїх позовних вимог, які були предметом дослідження у суді першої інстанції та їм була дана належна оцінка, інших доводів апеляційної скарги або нових обставин, що підлягають встановленню, апелянт не навела і ці доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Частинами 1-3 ст. 492 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Як вбачається з матеріалів справи , відповідно до наказу № 1330-к від 29.12.2014 року ( а.с. 57) у звязку з ліквідацією ливарних цехів № 6,7,9 вивільненню підлягали усі працівники зазначених цехів, крім того, у створеному новому структурному підрозділі цеху ливарний №6 з 05.01.2015 року штатна одиниця «Економіст» відсутня та у період з 05.01.2015 року по 13.03.2015 року ( на момент звільнення позивачки) вакантної посади «Економіст» не було передбачено взагалі, у звязку з чим проводити порівняльну оцінку кваліфікації та продуктивності праці працівників та надавати переважне право на залишення на роботі позивачки відповідачу було не перед ким. ( а.с. 42-48, 59,70). Тому доводи апеляційної скарги щодо порушення відповідачем вимог ст..ст. 42, 492 КЗпП України щодо переважного права позивача на залишення на роботі є безпідставними.

Посилання апелянта на те, що її звільнили за висловлену принципову позицію при проведені інвентаризації у грудні 2014 року не є підставою для задоволення позовних вимог та не спростовує правильність наведених висновків суду, оскільки будь-яких доказів з приводу упередженого ставлення керівництва підприємства до позивачки з приводу проведеної інвентаризації позивачем суду не надано, тому доводи скарги у цій частині є безпідставними і колегію суддів до уваги не приймаються.

Крім того, доводи апелянта стосовно того, що звільнення позивачки проведено без згоди профспілкового комітету також до уваги колегією суддів не приймаються, оскільки відповідачем при звільненні позивачки були дотримані вимоги ст. 43 КЗпП України.

Так, згідно ч.ч. 1,2,5,7 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Аналогічне положення міститься в ст..ст. 38,39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

18.02.2015 року відповідачем було направлено подання до профспілкової організації з проханням надати згоду на розірвання трудового договору з позивачкою у звязку з скороченням чисельності та штату на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. ( а.с. 65)

02.03.2015 року подання було обговорено на засіданні профспілкового комітету, однак питання по суті вирішено не було, рішення щодо надання згоди або не згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_3 у звязку з скороченням чисельності та штату, як то передбачено вимогами ст.. 43 КЗпП України прийнято не було та про таке рішення адміністрація підприємства не повідомлялась.

Профспілковою організацією було прийнято лише рішення про те, що профспілковий комітет клопоче перед адміністрацією підприємства про можливість надання ОСОБА_3 робочого місця з урахуванням її фаху, ділових та професійних якостей. При цьому члени профкомітету зазначили, що рішення адміністрації підприємства про скорочення позивачки прийнято відповідно до трудового законодавства, порушень її прав не має та члени комітету обурені тим, що позивачка відмовилася від переліку вакантних посад, бажаючи працювати лише на посаді економіста цеху №6 , штатна одиниця якого відсутня в структурі управління підприємства, що підтверджується випискою із протоколу №60 засідання профкому (а.с. 14-15)

Тому суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що у разі пропуску профспілковим комітетом строку повідомлення власника про прийняте ним рішення, вважається, що профспілковий комітет надав згоду на розірвання трудового договору і колегія суддів погоджується з цим висновком.

Надана апеляційному суду відповідь голови профспілкового комітету щодо направлення 03.03.2015 року витягу з протоколу №60 до відділу кадрів відповідача колегією суддів оцінюється критично і до уваги не приймається, оскільки відповідно до наданого представником відповідача копії журналу обліку вхідної кореспонденції відділу кадрів підприємства вбачається, що з березня по квітень 2015 року до відділу кадрів витяг з проколу № 60 засідання профкому не надходив та в відділі кадрів не реєструвався, а інших доказів направлення протоколу, як того вимагають приписи ч.5 ст. 43 КЗпП України позивачем не надано.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи і не містять передбачених законом підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення суду.

Отже, за таких обставин колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції правильними, оскільки ґрунтуються вони на обставинах, які встановлені в судовому засіданні, наданих сторонами доказах, у відповідності з нормами матеріального і процесуального законодавства, рішення суду відповідає вимогам ст.ст.213, 214 ЦПК України, підстав для його скасування немає, тому відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 325 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -