Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1563/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Фомічов С. Є.
УХВАЛА

Іменем України

30.06.2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Фомічова С.Є.

суддів - Голованя А.М.

ОСОБА_2

при секретарі - Дімановій Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що на виконання рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 22 липня 2014 року, наказом начальника Управління МВС України в Кіровоградській області № 252 о/с від 31 липня 2014 року вона була поновлена на посаді оператора компютерного набору відділення реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ з обслуговування міста Кіровограда та Кіровоградського району при УМВС України в області з 07 жовтня 2013 року.

11 серпня 2014 року її було ознайомлено з наказом УМВС від 11 серпня 2014 року № 832 «Про попередження про наступне вивільнення». Зазначила, що 14 жовтня 2014 року наказом начальника Управління МВС України в Кіровоградській області № 353 о/с її було звільнено з посади оператора компютерного набору відділення реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ з обслуговування міста Кіровограда та Кіровоградського району при УМВС України в області за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Проте, відповідач не виплатив їй заробітну плату за виконання посадових обовязків за два місяці роботи та не провів повних розрахунків при звільненні.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі за період з 31 липня 2014 року по 14 жовтня 2014 року, середній заробіток за час затримки розрахунку та моральну шкоду у розмірі 3000 грн., а також понесені витрати за надання юридичної допомоги у розмірі 2000 грн.

Оскільки, заробітна плата та середній заробіток за час затримки розрахунку позивачці було виплачено 02 березня 2015 року, у судовому засіданні вона змінила позовні вимоги і просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 3000 грн. та понесені нею витрати за надання юридичної допомоги у розмірі 2000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 квітня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 1000 грн., а також витрати на правову допомогу у сумі 2000 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі УМВС України в Кіровоградській області просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 було проведено розрахунок по заробітній платі та виплачено компенсацію за час затримки виплати заробітної плати, а тому правомірно дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Також суд першої інстанції встановив, що неправомірними діями відповідача позивачу заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку із несвоєчасним розрахунком при звільненні, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи обсяг, глибину та тривалість душевних страждань позивача суд визначив розмір моральної шкоди у сумі 1 000 грн.

Витрати на правову допомогу, повязані з оплатою правової допомоги фахівця в галузі права були підтвердженні документально і відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стягнуть на користь позивача.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Згідно з ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного для після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунку, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 14 жовтня 2014 року наказом начальника Управління МВС України в Кіровоградській області № 353 о/с ОСОБА_3 було звільнено з посади оператора компютерного набору відділення реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ з обслуговування міста Кіровограда та Кіровоградського району при УМВС України в області за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Проте, відповідач не виплатив їй заробітну плату за виконання посадових обовязків за два місяці роботи та не провів повних розрахунків при звільненні.

Заборгованість по заробітній платі відповідачем була виплачена 02 березня 2015 року за період з 31 липня 2014 року по 14 жовтня 2014 року, вихідна допомога та компенсація за невикористану відпустку у сумі 8271,03 грн. та 26 березня 2015 року виплачена компенсація за весь час затримки розрахунку з 15 жовтня 2015 року по 02 березня 2015 року у сумі 10229, 62 грн., що підтверджується листом про надання інформації від 30 березня 2015 року № 10/1381.

За таких обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі компенсації за час затримки розрахунку при звільненні.

Що стосується вирішення судом позову про відшкодування відповідачем моральної шкоди позивачу, то колегія суддів вважає, що права ОСОБА_3 були порушені відповідачем, що призвело до її моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, а тому суд, всупереч доводам апеляційної скарги, правомірно на підставі ст.237-1 КЗпП України з урахуванням принципів справедливості та розумності дійшов висновку про стягнення моральної шкоди у розмірі 1 000 грн.

Відповідно до керівних розяснень, що містяться у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою ПВС України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним органом незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо підстав покладення на відповідача судових витрат, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, у т.ч. витрати на правову допомогу, витрати пов'язані із залученням спеціалістів, витрати пов'язані з явкою до суду.

Згідно статті 84 ЦПК України, витрати пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій, поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

З матеріалів справи вбачається, що між адвокатом ОСОБА_4 та ОСОБА_3, укладено договір про надання правової допомоги адвоката від 10 січня 2015 року, та визначено розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу на загальну суму 2000 грн., з яких: 487,2 грн. за попередню консультацію щодо характеру спірних правовідносин; 487,2 грн. за вивчення та правовий аналіз матеріалів справи; 974,4 грн. за підготовку процесуальних документів; 51,2 грн. за здачу документів до суду.

Таким чином компенсація за роботу адвоката відповідає заявленим вимогам.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив обставини справи, надані докази, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про задоволення позову частково та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: