№621/772/15-ц
РІШЕННЯ

іменем України

22 липня 2015 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді - Вельможної І.В.,

за участю: секретаря судового засідання - Заводовського П.П.,

представника позивача - адвоката Єгорової І.В.,

представника відповідача - Бондаренко В.І.,

розглянувши у відкритому судовому в залі суду в м. Змієві Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави та процентів за користування ними,

в с т а н о в и в:

02 квітня 2015 року ОСОБА_3 в особі представника Єгорової І.В. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення суми коштів у розмірі 47026 грн. 05 коп., набутої без достатньої правової підстави та відсотків за користування коштами у сумі 5801 грн. 51 коп. Протягом розгляду справи, а саме 12 червня 2015 року та 07 липня 2015 року, ОСОБА_3 збільшила розмір позовних вимог та остаточно визначившись просила стягнути з відповідача 47026 грн. 05 коп., в рахунок коштів набутих без достатньої правової підстави, 9782 грн. 61 коп. відсотків за користування ними та судові витрати у справі.

Відповідач ОСОБА_5 представила до суду документи, що підтверджують присвоєння їй прізвища «ОСОБА_4», на підставі проведеної реєстрації шлюбу.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначила про те, що 15 травня 2014 року вона та відповідач ОСОБА_4 домовились в майбутньому укласти договір купівлі-продажу належного відповідачу на праві приватної власності будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_2 за 39000 доларів США. При цьому, того ж дня сторони в простій письмовій формі уклали угоду про аванс (завдаток), згідно п. 1.3 якої, відповідач підтвердила отримання від позивача суми у розмірі 2000 доларів США в рахунок ціни будинку за майбутнім договором купівлі-продажу. Пунктом 2.4 угоди встановлено обов'язок відповідача укласти договір купівлі-продажу не пізніше 25 червня 2015 року. Крім того, за умовами угоди, для реалізації своїх намірів щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу відповідач взяла на себе зобов'язання у строк до 20 червня 2014 року оформити всі документи, необхідні для укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, погасити всю заборгованість з оплати комунальних послуг, звільнити будинок та передати ключі у строк до 03 липня 2015 року, передати покупцеві будинок в тому вигляді, в якому він був пред'явлений покупцеві для огляду разом з передбаченими угодою предметами інтер'єру - меблями.

У встановлений угодою строк - 25 червня 2014 року, договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_2 укладено не було. Всі звернення позивача про повернення коштів ОСОБА_4 ігнорувала та не повернула визначену суму до цього часу.

На підставі викладеного, укладена між сторонами угода є попереднім договором, оскільки нею встановлені всі істотні для даного договору умови: строк укладення договору купівлі-продажу, ціна та обов'язок відповідача щодо відчуження належного їй будинку.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину, в тому числі правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Зазначає, що попередній договір, укладений сторонами 15 травня 2014 року, в порушення вимог ст. ст. 635, 657 ЦК України, а тому є нікчемним відповідно до вимог ч. 1 ст. 220 ЦК України та визнання його недійсним судом не вимагається з огляду на зміст ч. 2 ст. 215 ЦК України.

Вважає, що оскільки зазначений правочин не створює юридичних наслідків, укладений попередній договір є нікчемним, кошти в сумі 2000 доларів США, які відповідач отримала від позивача, є набутими без достатньої правової підстави, внаслідок чого підлягають поверненню в повному обсязі виходячи з положень ст. 1212 ЦК України.

Відповідна позиція викладена у п. 6.1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 17 грудня 2013 року за №14.

Представник позивача Єгорова І.В. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 позову не визнала та просила відмовити у його задоволенні, представила письмові заперечення.

Представник відповідача - адвокат Бондаренко В.І. вважала вимоги ОСОБА_3 безпідставними з наступних підстав:

Так, відповідно до угоди про аванс (завдаток), укладеної 15 травня 2014 року між відповідачем та ОСОБА_3, сторони домовилися про укладення договору купівлі - продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 у строк до 25 червня 2014 року. ОСОБА_3 у якості передоплати передала ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 2000 доларів США, що входять в ціну об'єкта. ОСОБА_5 було виконано всі умови угоди, а саме, надано покупцю для ознайомлення всі правовстановлюючі документи на житловий будинок, в установлений строк оформлено всі необхідні для укладення та нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу документи, були зняті з реєстрації всі зареєстровані у даному будинку особи, крім того, ОСОБА_5 знайшла собі інше житло, у зв'язку з чим передала власниці завдаток у розмірі 1000 доларів США та зобов'язалася не пізніше 15 липня 2014 року оформити договір купівлі - продажу квартири. Однак, ОСОБА_3 довгий час зволікала з укладенням договору купівлі - продажу будинку, посилаючись на відсутність коштів, внаслідок чого був порушений уклад життя ОСОБА_5, так я вона змушена була виїздити до м. Щастя Луганської області, де винайшла майбутнє житло, звільнилася з роботи, перевела доньку до Луганської середньої загальноосвітньої школи № 46 м. Щастя, оскільки за умовами угоди про аванс (завдаток), відповідач повинна була звільнити будинок у строк до 03 липня 2014 року. Таким чином, вважає, що угода про аванс (завдаток) від 15 травня 2014 року оформлена належним чином, відповідно до вимог ч. 1 ст. 547 ЦК України, правовідносини, які склалися між сторонами, регулюються нормами зобов'язального права, а не ст. 1212 ЦК України. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

ОСОБА_6, допитаний у якості свідка, пояснив, що йому відомо зі слів відповідача про те, що вона мала намір продати будинок, знайшовся покупець, який передав завдаток і у подальшому мало місце укладення договору купівлі - продажу будинку. ОСОБА_5 планувала виїхати на проживання до м. Луганськ, зібрала речі. Однак, з вини ОСОБА_3 договір купівлі - продажу будинку укладено не було. При укладенні угоди про завдаток присутній не був, про умови угоди відомо зі слів відповідача.

Допитана у судовому засідання свідок ОСОБА_7 пояснила, що у зв'язку з продажем будинку готуючись до переїзду, знялися з реєстрації, запакували речі. Мати, маючи намір придбати квартиру у м. Щастя Луганської області, домовилася з продавцем про укладення у майбутньому договору купівлі - продажу квартири та передала в рахунок вартості квартири 1000 доларів США. Однак, ОСОБА_3 увесь час зволікала з укладенням договору купівлі - продажу будинку.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні підтвердила факт домовленості між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 щодо укладення у майбутньому договору купівлі - продажу домоволодіння відповідачки, у зв'язку з чим між ними було укладено угоду про аванс (завдаток). На виконання умов угоди ОСОБА_5 зібрала всі речі та звільнила будинок.

Вислухавши сторони, допитавши свідків, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного.

Як вбачається з копії договору купівлі-продажу від 23 грудня 2010 року, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_5, витягу з державного реєстру правочинів, витягу про державну реєстрацію прав, виданого КП «Зміївське БТІ» 24 грудня 2010 року, остання є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованому по АДРЕСА_2. ( а.с.41-43)

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 дійшли згоди щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу належного відповідачу на праві приватної власності будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_2 за 39000 доларів США.

15 травня 2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 підписана угода про аванс (завдаток), згідно п. 1.3 якої, відповідач підтвердила отримання від позивача суми у розмірі 2000 доларів США в рахунок ціни будинку за майбутнім договором купівлі-продажу. Пунктом 2.4 Угоди встановлено обов'язок відповідача укласти договір купівлі-продажу не пізніше 25 червня 2015 року. Крім того, за умовами угоди, для реалізації своїх намірів щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу відповідач взяла на себе зобов'язання у строк до 20 червня 2014 року оформити всі документи, необхідні для укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, погасити всю заборгованість з оплати комунальних послуг, звільнити будинок та передати ключі у строк до 03 липня 2015 року, передати покупцеві будинок в тому вигляді, в якому він був пред'явлений покупцеві для огляду разом з передбаченими угодою предметами інтер'єру - меблями. ( а.с.9)

Договір купівлі - продажу зазначеного будинку між сторонами укладено не було.

Відповідач ОСОБА_4 не повернула отримані 15 травня 2014 року кошти у розмірі 2000 доларів США, з приводу чого представником позивача на її адресу 18 лютого 2015 року направлена відповідна вимога. ( а.с.10)

У той же час, як вбачається з наданих відповідачем доказів на спростування доводів позивача, 28 квітня 2014 року, на замовлення ОСОБА_5, комунальним підприємством "Зміївське БТІ" виготовлено новий технічний паспорт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 44-46) та видано довідку за № 1676 про об'єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 47), 26 травня 2014 року отримано звіт в стислій формі № 1L140522-001 про оцінку майна та висновок про вартість об'єкта майна, а саме: житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 48, 49), 20 травня 2014 року комунальним підприємством "Архітектурне бюро Зміївського району" на замовлення ОСОБА_5 виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд/ (а.с. 51-57)

Таким чином, відповідачем виконано умови п. 2.2 угоди про аванс (завдаток), укладеної 15 травня 2014 року між нею та ОСОБА_3

Крім того, як вбачається з копії будинкової книги, копії заяви ОСОБА_10, копії розписки, складеної ОСОБА_11, остання отримала від ОСОБА_5 1000 доларів США в рахунок вартості квартири АДРЕСА_1, копії довідки, виданої комунальним закладом Луганська середня загальноосвітня школа № 46, копії витягу з наказу від 29 листопада 2014 року за № 291, копії трудової книжки на ім'я ОСОБА_5, останньою були здійснені всі заходи щодо звільнення житлового будинку по АДРЕСА_2 (а.с. 58-64)

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Так, відповідно до укладеної 15 травня 2014 року угоди про аванс (завдаток), ОСОБА_3 зобов'язалася в погоджений сторонами строк з'явитися для укладення договору купівлі - продажу об'єкту нерухомості та зареєструвати договір купівлі - продажу та право власності в органах державної реєстрації, однак зазначені зобов'язання залишилися не виконаними.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд першої інстанції вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню щодо цих правовідносин.

Так, підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок iншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави мається на увазі такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Результат системного аналізу положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11; частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

До такого висновку дійшов Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 24 вересня 2014 року, розглянувши справу №6-122 цс 14, предметом якої був спір про стягнення безпідставно набутих коштів. При розгляді даної справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого ст. 1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Таким чином, суд вважає безпідставними посилання позивача на нікчемність договору, укладеного 15 травня 2014 року між сторонами та відсутність необхідності визнання його недійсності судом відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦПК України.

За змістом п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Отже, доводи ОСОБА_3 в обґрунтування позову до уваги судом не приймаються, оскільки з урахуванням вищевикладеного аналізу норм законодавства, є всі підстави вважати, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту свого права, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли і явною є обставина того, що підставою захисту права позивача є правовідносини, які регулюються нормами зобов'язального права, тобто такий захист має бути реалізований з допомогою інших, спеціальних способів захисту, що є підставою для відмови у задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 177, 202, 205, 207,509, 1212 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 79, 88, 209, 212- 215 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави та стягнення процентів за користування ними - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: