Справа № 139/445/15-ц Провадження № 22-ц/772/2472/2015Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 57Доповідач Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" серпня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі: головуючого судді Панасюка О.С., суддів Войтка Ю.Б., Кучевського П.В., з участю секретаря Франчук О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до комунальної організації «Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву» про захист прав споживача шляхом визнання права власності на нерухоме майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 09 липня 2015 року,

встановила:

В червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з цим позовом, вказуючи, що 18 травня 2014 року між ним та комунальною організацією «Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву» (далі КО «Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву») було укладено кредитний договір № 13-7-8 на купівлю квартири відповідно до якого КО «Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву» надала йому кредит на суму 200 000 грн. терміном на 10 років для купівлі житлової квартири № 32, що розташована у житловому будинку по вул. Леніна, 150 в смт. Муровані Кирилівці Вінницької області.

Станом на 06 травня 2015 року ОСОБА_2 повністю достроково виконав взяті на себе обовязки за кредитним договором, сплатив відповідачеві на виконання кредитного договору 240587 грн.

Однак, звернувшись до державного реєстратора з метою реєстрації права власності на вказану квартиру, ОСОБА_2 дізнався, що через відсутність передбаченого кредитним договором договору іпотеки право власності на квартиру переоформити не можна, відтак просив визнати з ним право власності на житлову квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 09 липня 2015 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати це рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає з таких підстав.

Ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України передбачає, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, судова колегія розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, що КО «Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву» на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12 вересня 2013 року на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 (а.с. 11-14).

18 травня 2014 року між КО «Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 13-7-8 на купівлю житлового будинку (квартири) відповідно до якого Фонд надає Позичальнику кредит для купівлі житлового будинку (квартири) за адресою: АДРЕСА_3 терміном 10 (десять) років на суму 200 000 (двісті тисяч) гривень. За користування кредитом встановлюється плата в розмірі 3 (трьох) відсотків річних. Кредит надається Позичальнику шляхом передачі на умовах кредиту квартири АДРЕСА_4. Договір купівлі-продажу є невідємною частиною кредитної угоди (а.с. 6-7).

21 листопада 2014 року ОСОБА_2 на виконання кредитного договору сплатив КО «Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву» 16 417 грн.; 05 травня 2015 року 95000 грн.; 06 травня 2015 року 129 170 грн. (а.с. 9-10).

18 травня 2015 року на умовах розрахунку з КО «Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву» по договору № 13-7-8 від 18 травня 2014 року квартиру АДРЕСА_5 передано ОСОБА_2 про що складено акт прийому-передачі (а.с. 29).

25 травня 2015 року між сторонами складено акт про виконання позичальником фінансових зобовязань по кредитному договору № 13-7-8 від 18 травня 2014 року (а.с. 30).

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його умов.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже предметом кредитного договору є виключно грошові кошти.

В ч. 2 п. 6.1 кредитного договору № 13-7-8 на купівлю житлового будинку (квартири) зазначено, що зобовязання Фонду починаються після укладення з позичальником договору застави (іпотеки) та кредитного договору, однак сторони визнали, що такого договору застави (іпотеки) вони не укладали.

Таким чином суд першої інстанції прийшов до правильного висновку проте, що укладення самого лише кредитного договору не передбачає в майбутньому набуття позивачем права власності на нерухоме майно, тому що перехід права власності на квартиру повинен відбуватись саме на підставі укладених до кредитного договору договорів купівлі-продажу та/або застави (іпотеки).

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже з вимогою про визнання права власності може звертатись лише власник майна, право власності якого не визнається або оспорюється іншою особою, а також у випадку втрати ним документу, що посвідчує це право.

Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Оскільки ОСОБА_2 права власності на квартиру у встановленому законом порядку не набув, обраний ним спосіб захисту визнання права власності на підставі ст. 392 ЦПК України до цих правовідносин застосований бути не може.

Крім того, ч. 1 ст. 1 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Сторонами у цивільному процесі є позивач та відповідач (ст.30 ЦПК України), відповідача по справі визначає позивач (п.2 ч. 1 ст. 119 ЦПК України).

Відповідачем у справі визначено КО «Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву», однак з її матеріалів та позиції представника відповідача видно, що спір між цією організацією та позивачем щодо зазначеної квартири відсутній.

Колегія суддів відхиляє також доводи апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень Закону України «Про захист прав споживачів» з огляду на таке.

За своїм змістом укладений між сторонами договір є договором споживчого кредиту (п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів»), на який поширюються приписи ст. 11 цього Закону, однак зазначена норма не передбачає права споживача вимагати від банку передання йому у власність продукції (товару), на придбання якої були витрачені кредитні кошти.

Щодо доводів апелянта про неможливість захистити своє право на придбання за рахунок кредитних коштів майна, то колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність законних перешкод для того, аби передати це майно у власність позивача у встановлений законом спосіб, зокрема шляхом укладення договору купівлі-продажу.

Таким чином доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, норми матеріального і процесуального права судом застосовані правильно, а тому підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 312, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 09 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_3

Судді: /підпис/ ОСОБА_4

/підпис/ ОСОБА_5

Згідно з оригіналом: ОСОБА_3