Справа № 456/4161/14 Головуючий у 1 інстанції: Гулкевич О.В.
Провадження № 22-ц/783/4373/15 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів: Ніткевича А.В., Павлишина О.Ф.

Секретар: Гацій І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «ВУСО» на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Фін Стандарт» та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про визнання договорів недійсними та стягнення коштів , -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Визнано договір про надання послуг №002926 ( з додатками) від 01 вересня 2014 року, укладений між ТзОВ «Укр Фін Стандарт» та ОСОБА_2 недійсним.

Стягнуто з ТзОВ «Укр Фін Стандарт» на користь ОСОБА_2 1650 грн. вступного платежу.

Визнано договір добровільного страхування від нещасного випадку №1-01 від 10 вересня 2014 року укладений між ПАТ СК «ВУСО» та ОСОБА_2 недійсним.

Стягнуто з ПАТ СК «ВУСО» на користь ОСОБА_2 600 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення оскаржило ПАТ СК «ВУСО» в особі представника ОСОБА_3 В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням в частині визнання недійсним договору добровільного страхування від нещасних випадків та стягнення в користь ОСОБА_2 600 грн. вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що у відповідності до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України), однак судом не встановлено та позивач не стверджував, що Договір страхування був укладений під примусом, а відтак укладення Договору страхування відповідало волі Позивача. Не погоджується з висновком суду що недійсне зобов»язання не підлягає забезпеченню, а недійсність основного зобов»язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, оскільки договір страхування не є забезпеченням виконання зобов»язання так як у випадку неповернення позики ОСОБА_2 ТОВ «УкрФінСтандарт» жодним чином не міг би задовольнити свою вимогу за рахунок договору страхування. Щодо недійсності договору послуг зазначає, що надання установою послуг з адміністрування активів, створених за рахунок залучених періодичних внесків учасників групи з метою об»єднання їх коштів і спрямованих на почергове придбання кожним із них певних товарів, обумовлених у договорі є правомірною діяльністю з надання фінансових послуг (за умови отримання ліцензії), що передбачено ст.1 ЗУ «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг», а не нечесною підприємницькою діяльністю. Таку правову позицію висловив Верховний суд України у постанові від 25.06.2014 року по справі 6-74цс14. Стверджує, що суд в рішенні не зазначив жодної підстави для визнання договору страхування недійсним, які передбачені ст.203,215,998 ЦК України та ст.29 ЗУ «Про страхування», а тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову до ПАТ СК «ВУСО» відмовити у повному обсязі.

Сторони у справі в судове засідання не з"явились, тому відповідно до ст.197 ЦПК України фіксування судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 01 вересня 2014р. між ОСОБА_2 та ТзОВ «Укр Фін Стандарт» був укладений договір №002926 (а.с.5).

За умовами вказаного договору замовник ОСОБА_2 взяла на себе зобов'язання здійснювати щомісячні платежі та отримати право на отримання безготівкової позики у розмірі 30 000 грн., а виконавець ТзОВ «Укр Фін Стандарт», взяв на себе зобов'язання надати послуги учасникам системи «Укр Фін Стандарт», акумулювати кошти від замовників, здійснити надання безвідсоткової позики на користь замовників за рахунок грошового фонду замовників.

Для виконання вимог спірного договору позивач 01 вересня 2014р. здійснила оплату вступного внеску у розмірі 1650 грн., що підтверджується наданою квитанцією ПриватБанку №25433.21.1 (а.с. 10).

Згідно з додатком № 1 до договору № 002926 від 01.09.2014 р., позивачка, як замовник системи послуг, отримала право на безвідсоткову позику у розмірі 30000 грн., яку у відповідності до п. 2.4.5 ст. 2 договору відповідач мав перерахувати на наданий розрахунковий рахунок протягом п'яти календарних днів після виконання позивачем ряду умов, зокрема надання та підписання усіх необхідних документів, у тому числі вчасної сплати запропонованих внесків, підписання додатку № 2 до договору та інше (а.с.6).

На виконання п. 2.1.6 цього договору, з метою забезпечення свого обов'язку щодо повернення позики, 10.09.2014 року ОСОБА_2 уклала з ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» договір добровільного страхування від нещасного випадку № 1326277 на суму позики, яку вона мала отримати за договором № 002926.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини, які склалися між сторонами мають ознаки тих, що регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», за положеннями якого нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Щодо договору страхування, то суд виходив з того, що недійсне зобов»язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов»язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Колегія суддів цілком погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Крім того, Законом України від 2 червня 2011 року N 3462-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг", який набув чинності з 8 січня 2012 року, ст. 4 Закону доповнено п. 11-1, відповідно до якого діяльність із адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах віднесено до переліку фінансових послуг.

Частиною 1 ст. 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" встановлено, що фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами суб'єктами підприємницької діяльності.

Надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа (ч. 3 ст. 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"), однак відповідач не надав суду такої ліцензії.

Ст.548 ЦК України передбачено, що виконання зобов»язання (основного зобов»язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Недійсне зобов»язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов»язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» про те, що укладений з ОСОБА_2 договір страхування не є способом забезпечення основного зобов'язання, а становить окремий цивільно-правовий договір, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 546 ЦК України договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Згідно з п. 2.1.6 договору № 002926 від 01.09.2014 року ОСОБА_2 зобов'язувалась укласти договори особистого страхування життя, здоров'я, працездатності та майнового страхування об'єкта застави зі страховою компанією на умовах, визначених у додатку № 2 до даного договору.

Як вбачається з п. 5.2.1 додатку № 2 до договору № 002926 від 01.09.2014 року для отримання безвідсоткової позики ОСОБА_2 повинна була провести обов'язкове особисте страхування життя, здоров'я, працездатності.

Про те, що спірний договір страхування не є окремим цивільно-правовим договором, а є іншим видом забезпечення виконання зобов'язання, вказує п. 10.2 договору добровільного страхування від нещасного випадку № 1-01 від 10.09.2014 року, згідно якого страховик в 3-х денний термін з дня подачі заяви на здійснення страхової виплати направляє письмовий запит в ТОВ «Укр Фін Стандарт» про заборгованість страхувальника за договором на придбання послуг щодо придбання товару, що свідчить про пов'язаність обох відповідачів при покладенні на ОСОБА_2 обов'язку укласти ці договори саме на умовах ТОВ «Укр Фін Стандарт», необхідних для отримання безвідсоткової позики.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_2 уклала договір добровільного страхування від нещасного випадку виключно на виконання п. 2.1.6 договору № 002926, укладеного нею з ТОВ «Укр Фін Стандарт» з метою забезпечення свого обов'язку щодо повернення позики, а недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст.307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «ВУСО» в і д х и л и т и .

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді А.В.Ніткевич

О.Ф.Павлишин