У Х В А Л А

6 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в складі

Яреми А.Г., Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2014 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності на частину квартири у порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 3 березня 2014 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки та арифметичної помилки від 16 травня 2014 року, позов ОСОБА_4 задоволено, визнано за останньою право власності у порядку спадкування за законом на 31/90 частин квартири.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2014 року вказане рішення районного суду скасовано й ухвалено нове, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково, визнано за останньою право власності у порядку спадкування за законом на 1/9 частину квартири.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року зазначене рішення апеляційного суду залишено без змін.

У заяві ОСОБА_4 про перегляд порушується питання про скасування рішення Апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2014 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, а саме, невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що необхідність відкриття провадження у справі за вказаною заявою відсутня та в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Постановляючи ухвалу від 11 лютого 2015 року, щодо якої подана заява про перегляд, суд касаційної інстанції погодився з висновками суду апеляційної інстанції, виходячи із того, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері позивачки - ОСОБА_10, відкрилась спадщина на Ѕ частину квартири. За життя ОСОБА_10 склала заповіт, яким заповіла усе своє майно відповідачам. Позивачка згідно зі статтею 535 ЦК УРСР <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1778/ed_2004_01_01/pravo1/KD0008.html?pravo=1> (1963 року) має право на обов'язкову частку в спадщині незалежно від змісту заповіту, розмір якої складає 1/9. Проте всупереч вимогам позивачки її частка у спадковому майні не може бути збільшена внаслідок неприйняття спадщини спадкоємцями за заповітом: ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, оскільки ОСОБА_10 заповіла визначеним нею спадкоємцям усе своє майно, а за правилами статті 554 ЦК УРСР <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1850/ed_2004_01_01/pravo1/KD0008.html?pravo=1> (1963 року) у разі заповідання всього майна, частка спадщини, яка б належала спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом, а не за законом.

У наданій для порівняння постанові від 6 лютого 2013 року Верховний Суд України, задовольняючи частково заяву про перегляд, дійшов висновку про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права - статті 549, частини другої статті 553 ЦК УРСР - щодо прийняття та відмови від спадщини. Приймаючи таку постанову Верховний Суд України виходив, зокрема, із того, що прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Воля спадкоємців знайшла своє вираження в поданій ними до нотаріальної контори заяві про прийняття спадщини за законом. Проте жодних дій, які б свідчили про прийняття ними спадщини за заповітом, вони не вчинили, що відповідно до частини другої статті 553 ЦК УРСР, яку безпідставно не застосував суд, є відмовою від спадщини за заповітом.

Таким чином, порівняння змісту постанови Верховного Суду України від 6 лютого 2013 року зі змістом ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у вказаній постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності на частину квартири у порядку спадкування за законом за заявою ОСОБА_4 про перегляд судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду України:А.Г. Ярема В.І. Гуменюк Н.П. Лященко