У х в а л а

іменем україни

30 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Леванчука А.О., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Ужгородського міжрайонного управління юстиції Закарпатської області, треті особи: приватний нотаріус Кузьо Г.В. та ОСОБА_9, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_10 - на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 09 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, у якому просила суд визнати договір купівлі-продажу Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, укладений 23 лютого 2013 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_6 недійсним та витребувати зазначене майно з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно з договором дарування від 11 серпня 2011 року, укладеним між нею та ОСОБА_11, вона є власником Ѕ частини зазначеної квартири. Вказувала, що інший співвласник Ѕ частини зазначеної квартири ОСОБА_6, змінила замки у квартирі, чим чинить їй перешкоди у користуванні нею. 27 вересня 2013 року вона звернулась до державного реєстратора із заявою про проведення реєстрації права власності згідно договору дарування від 11 серпня 2011 року, проте рішенням від 08 жовтня 2013 року їй було відмовлено, у зв'язку з тим, що зазначене права вже зареєстроване за іншою особою. Як в подальшому з'ясувалося, 23 лютого 2013 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким остання стала власником всієї квартири. Згідно з договором купівлі-продажу від 14 червня 2013 року ОСОБА_7 придбала у ОСОБА_6 зазначену квартиру та 20 червня 2013 року подарувала її ОСОБА_5 на підставі договору дарування. Враховуючи викладене, просила позов задовольнити.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 травня 2014 року позов задоволено частково.

Визнано договір купівлі-продажу від 23 лютого 2013 року укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_6 недійсним.

Скасовано державну реєстрацію договору купівлі-продажу від 23 лютого 2013 року укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_6, який посвідчений приватним нотаріусом Кузьо Г.В. та зареєстрований в державному реєстрі речових та майнових прав за № 69.

Зобов'язано Ужгородське міжрайонне управління юстиції Закарпатської області зареєструвати право власності ОСОБА_4 згідно договору дарування частки квартири від 11 серпня 2011 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 09 квітня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_10, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення міськрайонного суду, суд апеляційної інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_4 жодних дій, спрямованих на прийняття об'єкта нерухомого майна в дар, протягом двох років не вчиняла, а тому таке право відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у неї не виникло.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_10 - відхилити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 09 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

А.О. Леванчук

І.М. Фаловська