Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"01" липня 2015 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Кузнецова Д. В., при секретарі Сагайдак Є.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без дозволу батька,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2015 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без дозволу батька, посилаючись на те, що сторони мають спільну доньку ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивачка планує подорож разом із донькою за межі України до Російської Федерації, що сприятиме оздоровленню дитини, її духовному та фізичному розвитку. Однак, у добровільному порядку відповідач не надає згоди на виїзд доньки за кордон без зазначення вагомих причин. Оскільки донька мешкає із позивачкою та знаходиться на її утримані і виховані, то просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Російської Федерації строком на один рік без згоди батька дитини.

Позивачка у судове засідання не зявилася, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти винесення заочного рішення.

Відповідач у судове засідання не з'явився за невідомих суду причин повторно, будучи про час та місце слухання справи повідомленим належним чином.

Представник третьої особи ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності, надала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, також просила прийняти рішення із врахуванням інтересів дитини.

Зі згоди позивача суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно свідоцтва про народження, виданого повторно 14 червня 2011 року Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 786 від 07 жовтня 2010 року, вбачається, що ОСОБА_3 народилася 05 жовтня 2010 року, батьками якої зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Із матеріалів справи вбачається, що малолітня дочка ОСОБА_3 проживає спільно із своєю матір'ю, позивачкою по справі.

Судом встановлено, що матір дитини бажає тимчасово виїхати на час щорічної відпустки із дочкою до Російської Федерації, що вимагає для перетину кордону надання батьком дитини - відповідачем по справі письмового дозволу на виїзд дитини за межі України.

Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обовязком батьків.

Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і в нормах міжнародного права. Конвенцією про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обовязків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними.

Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.

Згідно зі ст. 64 ч.1 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені.

Згідно з ч.7, ч.8 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно частини 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

У відповідності з п.п.2 пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» визначено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріального посвідчення копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Судом встановлено, що батько дитини в добровільному порядку не надав дозвіл на виїзд дочки за межі України до Російської Федерації без вагомих причин. До суду для участі в справі відповідач не прибув, представника не направив і заперечень не надіслав. За даними Іллічівського РВ у місті Маріуполі Державної міграційної служби відповідач зареєстрований за вказаною у позові адресою в м. Маріуполі по вул. Миргородська, буд. 7, на яку судом надсилалися рекомендовані з повідомленням поштові листи із судовими повістками.

Відповідно до положень ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Не з`явившись у судове засідання та не скориставшись своїм процесуальним правом надання доводів або заперечень проти позову, відповідач тим самим не оспорив позовні вимоги позивача щодо безпідставної відмови від надання письмового дозволу на виїзд дитини за межі України.

Дії кожного із батьків не повинні обмежувати права один одного та їх спільної неповнолітньої дитини щодо можливості сумісного тимчасового виїзду за межі України для організації туристичної подорожі, оздоровлення дитини та відпочинку.

Також необхідно зазначити, що згідно із Конвенцією про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

У відповідності до вимог ст.ст.7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України (далі за текстом рішення - СК) мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що бажання позивачки отримати дозвіл на тимчасове вивезення дитини за кордон, а саме до Російської Федерації, для відпочинку та оздоровлення, узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, а тому суд не вбачає обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини сторін за кордон і вважає, що надання такого дозволу буде відповідати інтересам дитини.

Будь-яких обмежень для реалізації права на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої дитини сторін судом не встановлено.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 59-60, 197, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст.7, 141, 150, 155 СК України, Конвенцією про права дитини, Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», ст. 33, 64 ч.1Конституції України, ст.313 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради, про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без дозволу батька, - задовольнити.

Надати дозвіл ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянину України, на тимчасовий виїзд за межі України до Російської Федерації, Новосибірської області, селища Новий, без згоди та супроводу батька, ОСОБА_2 на період з 01 липня 2015 року по 01 липня 2016 року.

Заочне рішення може бути переглянуто Іллічівським районним судом міста Маріуполя Донецької області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський райсуд м. Маріуполя.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д. В. Кузнецов