АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/8495/2015 Головуючий в 1-й інстанції - Коробенко С.В.
Доповідач-Чобіток А.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого -Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В.,Ящук Т.І.

при секретарі - Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солом»янського районного суду м. Києва від 06 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів ,-

в с т а н о в и л а:

В лютому 2015 року позивач пред»явив вказаний позов до відповідача та зазначав, що 23 жовтня 2014 року між ним та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір фінансового лізингу № 01/14 -00383, згідно з умовами якого він зобов»язаний сплатити на рахунок відповідача авансовий платіж,а відповідач в свою чергу гарантував отримання ним у лізинг автомобіль марки «Geely Emgrand X7».

Незважаючи на те, що він виконав свої зобов»язання за умовами вказаного договору, сплативши суму реєстраційного платежу у розмірі 15900 грн. та суму авансового платежу в розмірі 79500 грн.,відповідачем не передано йому транспортний засіб, крім того відповідач під час підписання договору ввів його в оману щодо умов та правової природи зазначеного зобов»язання,такими діями відповідача він був позбавлений можливості ознайомитися з умовами договору перед його підписанням, йому було обіцяно надання транспортного засобу протягом кількох днів.

Посилаючись на те, що вказаним договором порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, а відповідач здійснює нечесну підприємницьку практику (діяльність),оскільки умови договору є несправедливими і всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків, позивач просив визнати недійсним договір фінансового лізингу та застосувати наслідки його недійсності,стягнувши з відповідача сплачений реєстраційний платіж в сумі 15 900 грн. та сплачений авансовий платіж в сумі 79 500 грн..

РішеннямСолом»янського районного суду м. Києва від 06 травня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Зазначає, що судом при розгляді справи порушено норми матеріального та процесуального права.

Вислухавши доповідь судді,пояснення осіб, що з»явились в судове засідання ,обговоривши доводи апеляційної скарги,обставини справи,колегія суддів приходить до наступного.

Встановлено, що 23 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» був укладений договір фінансового лізингу № 01/14 -00383, предметом якого є отримання позивачем у лізинг автомобіля марки «Geely Emgrand X7» не пізніше 120 робочих днів з дати отримання авансового платежу на поточний рахунок лізингодавця та комісії за передачу предмета лізингу ( п. 1.1., 4.1. Договору).

Пунктом 8.1 . даного Договору передбачено, що складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в Графіку Лізингових Платежів у Додатках № 1 та № 2 до цього Договору, які є його невід»мною частиною.

Відповідно до п. 8.2.1. Договору сторони погодили, що Перший Лізинговий Платіж складається із : а) Комісійної винагороди Лізингодавця за організаційні заходи, пов»язані з підготовкою та укладенням цього Договору; б) Авансу Ціни Предмета Лізингу; в) Комісійної винагороди Лізингодавця за передачу Предмета Лізингу . Розрахунки вказаних платежів наводяться у Додатку № 1 до даного Договору.

Також умовами даного Договору сторони погодили права та обов»язки Лізингодавця та Лізингоодержувача , серед яких зокрема є і право Лізингоодержувача, тобто ОСОБА_2 , на розірвання даного Договору - п. 10.11.,10.12.,10.13; умови поставки та прийому-передачі предмета Лізингу; користування Предметом Лізингу; гарантійні зобов»язання; страхування предмета лізингу; умови переходу права власності на Предмет Лізингу (викуп Предмета Лізингу); відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу; форс-мажор; повідомлення; конфіденційність; загальні умови.

Згідно з п.14.14. даний Договір підписаний у двох екземплярах, один примірники для Лізингодавця та один примірник для Лізингоодержувача, при цьому всі екземпляри мають однакову юридичну силу. Додатки до даного Договору : № 1- Графік сплати першого Лізингового платежу. № 2 - Графік сплати лізингових платежів після отримання Предмету Лізингу. № 3 - Специфікація.

Пред»явивши даний позов, ОСОБА_2 зазначав, що вищевказаний Договір фінансового лізингу не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки на його думку, договором порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, а відповідач здійснює нечесну підприємницьку практику (діяльність), що підтверджується тим, що умови договору є несправедливими, так як суперечать принципу добросовісності, наслідком якого є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків , зазначивши при цьому і про те, що вказаний договір поєднує в собі елементи догорів оренди та купівлі-продажу, в зв»язку з чим підлягав нотаріальному посвідченню. .

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що при підписанні спірного договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, договір лізингу відповідає усім вимогам закону, його нотаріальне посвідчення не вимагається, внаслідок чого відсутні підстави стверджувати про його невідповідність вимогам закону, на що посилається позивач у позовній заяві .

Такий висновок суду колегія суддів вважає відповідним обставинам справи та вимогам закону,що регулює правовідносини,які виникли між сторонами , доводи апеляційної скарги якого не спростовують.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що під час укладення договору , позивач отримав його примірник та додатки до нього, які містять визначення термінів в цьому договорі та вихідну інформацію вартості платежів .

Однак , як встановлено, ОСОБА_2 із заявою про розірвання договору до відповідача не звертався, що свідчить про його розуміння останнім та згоду з усіма його умовами .

При цьому, пункти 10.11.-10.13. оспорюваного Договору передбачають право Лізингоодержувача на його розірвання за ініціативою споживача, що спростовує посилання ОСОБА_2 на те, що вказане право в умовах договору надано лише Лізингодавцю.

Окрім зазначеного, ОСОБА_2 посилається на те, що договір фінансового лізингу поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, в зв»язку з чим підлягав нотаріальному посвідченню.

Проте вказане твердження на увагу не заслуговує, оскільки предметом даного договору є саме Лізинг з можливістю за певних умов переходу права власності на Предмет Лізингу на підставі та на умовах укладеного між сторонами Договору купівлі-продажу Предмета Лізингу ( п. 9.5. договору).

Тобто , договір фінансового лізингу не включає в себе договір купівлі-продажу як складову частину до змісту договору лізингу, а навпаки лише передбачає право викупу Предмета лізингу Лізингоодержувачем за окремо укладеним Договором купівлі-продажу ( п. 9.1. Договору) .

Крім того, позивач посилається на порушення відповідачем Закону України «Про захист прав споживачів» , вважаючи що відповідач здійснює свою діяльність з використанням нечесної підприємницької практики,а тому кредитний договір , укладений між сторонами є недійсним.

Проте з такими доводами позивача колегія суддів погодитись не може виходячи з наступного.

Так, стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює заборону на нечесну підприємницьку діяльність, яка включає :

1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції;

2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агрессивною (ст.19 Закону ).

Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно:

1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару;

2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції;

3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг;

4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті;

5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди;

6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (ч. 2 ст.19 Закону).

Забороняються як такі, що вводять в оману:

1) пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції;

2) пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої;

3) відмова від пред'явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка товару;

4) недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення;

5) пропонування до вільної реалізації продукції, яка вилучена з обігу або щодо обігу якої існують обмеження;

6) недостовірне твердження, що існуватиме загроза особистій безпеці споживача або його сім'ї, якщо він не придбає чи не замовить продукцію;

7) утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції;

8) використання повідомлення про розпродаж у зв'язку із припиненням суб'єкта господарювання, його структурного підрозділу або припинення відповідного виду господарської діяльності, тоді як це не відповідає дійсності.

Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним (ч. 3 ст.19 Закону).

Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.

При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться:

1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції;

2) вживання образливих або загрозливих висловів;

3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача;

4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб'єктом господарювання;

5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії ( ч. 4 ст.19 Закону) .

Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики:

1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати;

2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла;

3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача;

4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання.

Перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним ( ч. 5 ст.19 Закону) .

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Суб'єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством ( ч. 6 ст.19 Закону) .

Будь-яких доказів того , що з боку відповідача на нього чинився примус, докучання або неналежний вплив , що істотно вплинуло чи могло вплинути на свободу його вибору або його поведінку як споживача, ОСОБА_2 не надав та яким чином діяльність відповідача ввела його в оману не вказав.

Колегія суддів звертає увагу, що до відповідача з метою отримання у користування автомобіля, ОСОБА_2 звернувся особисто і доказів того, щоу нього не було можливості детально ознайомитись з умовами договору також не надав.

Не встановлено і будь-яких обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість даного рішення суду .

Керуючись ст.ст.304,307,308,313-315,319 ЦПК України,колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Солом»янського районного суду м. Києва від 06 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - Судді -