У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

4 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Карпенко С.О., Остапчука Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 15 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_4 пеню за прострочення сплати аліментів згідно з розрахунком державного виконавця за період з лютого 2013 року по час подання позову в сумі 54 744,44 грн, яка утворилась внаслідок неналежного виконання ОСОБА_4 зобов'язання зі сплати аліментів на утримання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 6 червня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 10 000 грн пені за прострочення сплати аліментів на утримання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 15 липня 2014 року рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 6 червня 2014 року змінено.

Зменшено розмір пені, яка підлягає стягненню з ОСОБА_4, до 4 000 грн.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області 4 лютого 2013 року з ОСОБА_4 стягнуто на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, по 750 грн щомісяця на кожну дитину, починаючи з 16 серпня 2012 року і до досягнення ними повноліття.

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

29 березня 2013 року видано виконавчий лист стягувачеві, яка пред'явила його до виконання.

За розрахунком державного виконавця, за період з 16 серпня 2012 року по 14 січня 2014 року утворилась заборгованість із сплати аліментів у сумі 20 128,50 грн і такий розрахунок відповідач не оспорював.

Пеню за прострочення сплати аліментів позивач визначила у сумі 54 744,44 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із встановлення факту наявності заборгованості із сплати аліментів з вини відповідача та можливості стягнення пені за період з серпня 2012 року по грудень 2013 року. При цьому суд першої інстанції встановив, що з 2014 року відповідач виконує обов'язок із сплати аліментів у повному обсязі. Врахувавши матеріальний та сімейний стан платника аліментів, суд першої інстанції застосував ч. 2 ст. 196 СК України і зменшив пеню за прострочення сплати аліментів до 10 000 грн.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції, погодився із його висновками про доведеність вини відповідача у виникненні заборгованості та можливість зменшення суми пені.

Крім обставин, якими суд першої інстанції обґрунтовував зменшення пені, апеляційний суд врахував інші обставини (в тому числі перебування відповідача на лікуванні у вересні та жовтні 2013 року та добровільне надання ним допомоги по утриманню дітей шляхом придбання для них продуктів харчування, одягу, здійснення оплати за їх харчування та оздоровлення, добровільний переказ коштів на картковий рахунок позивача), наявність яких позивач не заперечувала.

З такими висновками апеляційної інстанції колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погоджується.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, суд першої інстанції з'ясував розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановив строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислив розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальний розмір у сумі 54 744,44 грн. Скориставшись правом на зменшення розміру неустойки, суд першої інстанції визначив її у розмірі 10 000 грн.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд в межах своїх процесуальних повноважень, встановивши на підставі належних і допустимих доказів інші обставини, що мають значення для справи, з дотриманням принципу виваженості, розумності і справедливості зменшив пеню до 4 000 грн.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2127/ed_2011_03_09/pravo1/T041618.html?pravo=1> суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу та про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при розгляді справи судом апеляційної інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, оскільки висновок суду апеляційної інстанції не спростовується і зводиться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 15 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П.Касьян
Судді: В.І.Амелін В.П.Гончар С.О.Карпенко Д.О.Остапчук