Номер провадження: 22-ц/785/2721/15
Головуючий у першій інстанції Барвенко В.К.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Панасенкова В.О., Парапана В.Ф.,

при секретарі - Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 04 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_4, Державна нотаріальна контора Комінтернівського району Одеської області, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пепеляшкова Анастасія Олексіївна про визнання заповіту частково недійсним, визнання права спільної сумісної власності подружжя на частину житлового будинку, встановлення факту належності спадкодавцю частини житлового будинку, визнання права власності,

встановила:

В березні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом, яким з урахуванням уточнення просила суд визнати заповіт частково недійсним, визнати право спільної сумісної власності подружжя на частину житлового будинку, встановити факт належності спадкодавцю частини житлового будинку, визнати право власності.

Позовні вимоги ОСОБА_3 неодноразово уточнювались, остання редакція від 04.06.2014 року (т.1 а.с. 216-220).

В судовому засідання за клопотанням ОСОБА_3 залишено без розгляду частину позовних вимог, і, до початку розгляду справи по суті (ст. 173 ЦПК України), позивач змінив (зменшив) правову підставу частини позову, зокрема, в частині підстави недійсності заповіту.

Такі дії позивача в повній мірі відповідають положенню ч.2 ст. 31 ЦПК України.

В останній редакції позову ОСОБА_3 просила суд визнати житловий будинок з надвірними господарчими будівлями та спорудами, який розташований на земельній ділянці, площею 0,0866 га по АДРЕСА_1 спільним майном подружжя - ОСОБА_3 та ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року; встановити юридичний факт належності ОСОБА_6, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на праві власності однієї другої частки житлового будинку з надвірними господарчими будівлями та спорудами, який розташований на земельній ділянці, площею 0,0866 га по АДРЕСА_1; визнати частково недійсним заповіт, виданий ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_2, і посвідчений ІНФОРМАЦІЯ_1 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пепеляшковою А.О., зареєстрований в реєстрі за № 217; визнати за ОСОБА_3 право приватної власності на одну другу частину житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами АДРЕСА_1, який складається з літ. «А», загальною площею 81,1 кв.м, житловою площею 37,4 кв.м., допоміжною площею 43,7 кв.м., літ. «Пд»- підвалу під частиною будинку, літ. «Пд (Г)» - підвалу, літ. «А1»- прибудови, літ. «А2»- прибудови, літ. «Б»- сараю, літ. «В»- сараю, літ. «Г»- гаражу, літ. «Д» - комори, літ. «Е»- душу, літ. «Ж»- вбиральні, літ. «З»- сараю, літ. «І»- брукування, літ. «ІІ»- цистерни, № 1 - воріт, № 2- воріт, № 3- огорожі.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити за наступних правових підстав:

08.09.1968 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6

Від цього шлюбу народжені діти - ОСОБА_4, ОСОБА_2

11.11.1981 року за договором купівлі - продажу на ім'я ОСОБА_6 було придбано спірний житловий будинок.

16.12.1994 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 помер, і після його смерті відкрилась спадщина, яку прийняли ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2

За життя, ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 залишив заповіт, яким заповів ОСОБА_2 належний йому за життя житловий будинок та земельну ділянку.

ОСОБА_3 вважає, що заповідач розпорядився частиною житлового будинку, який належав їй на праві спільної сумісної власності, тому, на думку позивача, заповіт на ім'я ОСОБА_2, є частково недійсним.

ОСОБА_2 заперечувала проти позову, послалась на те, що дійсно батьки до 1994 року перебували у шлюбі. За час шлюбу батьком було придбано спірний житловий будинок. З 1994 року батьки разом не проживають. Після розірвання шлюбу спору щодо поділу спірного житлового будинку не виникало, і тому, як стверджує ОСОБА_2, ОСОБА_3 пропустила строк позовної давності, що, на її думку, є підставою для відмови у позові.

ОСОБА_4 в судовому засіданні погодився з позовними вимогами, проти їх задоволення не заперечував.

Представник Державної нотаріальної контори Комінтернівського району Одеської області та приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пепеляшкова А.О. подали заяви про розгляд справи у свою відсутність (т.1 а.с. 145, 163).

Рішенням суду позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені.

Визнано житловий будинок з надвірними господарчими будівлями та спорудами, який розташований на земельній ділянці, площею 0,0866 га по АДРЕСА_1, спільним майном подружжя - ОСОБА_3 та ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Встановлено юридичний факт належності за життя ОСОБА_6, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на праві власності однієї другої частки житлового будинку з надвірними господарчими будівлями та спорудами, який розташований на земельній ділянці, площею 0,0866 га по АДРЕСА_1.

Визнано частково недійсним заповіт, виданий ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_2 і посвідчений ІНФОРМАЦІЯ_1 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пепеляшковою А.О., зареєстрований в реєстрі за № 217, а саме, в частині розпорядження заповідачем однією другою часткою житлового будинку з надвірними господарчими будівлями та спорудами, який розташований на земельній ділянці, площею 0,0866 га по АДРЕСА_1, яка є спільною сумісною власністю ОСОБА_3.

Визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на одну другу частину житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами АДРЕСА_1, який складається з літ. «А», загальною площею 81,1 кв.м, житловою площею 37,4 кв.м., допоміжною площею 43,7 кв.м., літ. «Пд»- підвалу під частиною будинку, літ. «Пд (Г)» - підвалу, літ. «А1»- прибудови, літ. «А2»- прибудови, літ. «Б»- сараю, літ. «В»- сараю, літ. «Г»- гаражу, літ. «Д» - комори, літ. «Е»- душу, літ. «Ж»- вбиральні, літ. «З»- сараю, літ. «І»- брукування, літ. «ІІ»- цистерни, № 1 - воріт, № 2- воріт, № 3- огорожі.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3 1 100,15 грн. судового збору.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 звернулась до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити в повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин, та вірно послався на діюче законодавство.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

08.09.1968 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (т.1 а.с. 61,62).

На підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 11.11.1981 року секретарем виконкому Крижанівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за № 104, за життя ОСОБА_6 належав житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 56).

Згідно наявного технічного паспорту на спірний житловий будинок, виготовленого станом на 06.05.2014 року, рік побудови будинку та господарчих будівель і споруд - 1960-1985.

Згідно запису в погосподарській книзі №9 Крижанівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, особовий рахунок № 605, сторінка № 54, за ОСОБА_6 зареєстрований житловий будинок АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 70).

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 13.10.1994 року № 2-540/1994 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 розірвано.

За життя ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 склав заповіт, що був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пепеляшковою А.О., і зареєстрований у реєстрі за № 217, яким заповів спірний житловий будинок та належну йому земельну ділянку ОСОБА_2 (т.1 а.с. 44 зворот).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 помер, про що було встановлено судом зі змісту свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2, повторно виданого 16.04.2010 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Комінтернівського районного управління юстиції Одеської області, а/з про смерть № 9 від 13.02.2010 року (т.1 а.с. 41).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина.

26 травня 2010 року Комінтернівською районною державною нотаріальною конторою Одеської області було заведено спадкову справу № 172/2010 до майна ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року (т.1 а.с 39-63).

Спадщину прийняли ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2

ОСОБА_3 04.06.2010 року подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_6

Оскільки спірний житловий будинок було придбано подружжям до 01 січня 2004 року, суд першої інстанції застосував до правовідносин власності подружжя норми Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), а саме ст. ст. 22, 24 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 22 КпШС України (втратив чинність з 01 січня 2004 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Згідно з ч. 2 ст. 23 КпШС України при укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Отже, виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не доведе іншого.

У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію).

Оскільки режим спільної сумісної власності подружжя на спірний житловий будинок не спростований відповідачем належними та допустимими доказами, суд правильно вважав доведеними позовні вимоги в частині визнання спірного житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами спільним майно подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Таку позицію висловлено у Постанові Верховного Суду України від 11 червня 2012 року у справі № 6-66цс11.

Згідно зі ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до п. 48 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій Державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31.10.1075 року № 45/5 (що була чинною на час набуття спадкодавцем права власності на спірний житловий будинок), право особистої власності громадян на жилий будинок, серед іншого, може бути підтверджено нотаріально посвідченим договором купівлі - продажу.

Зі змісту п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5 (що була чинною на час набуття спадкодавцем права власності на спірний житловий будинок), вбачається, що підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавались в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Аналіз змісту наведених положень цього нормативно - правового акту дозволяє суду дійти до висновку, що виникнення права власності на житлові будинки, споруди в сільській місцевості, не залежало від державної реєстрації цього права, тобто записи, в тому числі і у погосподарських книгах, визнавались законодавцем в якості акту органів влади, що підтверджують право власності на житлові будинки.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції правильно встановив факт належності ОСОБА_6 за життя на праві спільної сумісної власності половини спірного житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У відповідності до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Разом із тим, в силу положення ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Суд дійшов до вірного висновку, що оскільки оспорюваним заповітом заповідач розпорядився часткою спірного житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, яка йому не належала за життя, то правочин (заповіт) слід визнати частково недійсним.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними.

Суд обґрунтовано вважав, що право ОСОБА_3 підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на частину житлового будинку з надвірними господарчими будівлями і спорудами.

Щодо клопотання ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності, суд правильно виходив з наступного:

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини перша, третя статті 264 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не визнає права власності ОСОБА_3 на частку спірного житлового будинку, що стало підставою для звернення до суду з зазначеним позовом.

Про наявність того факту, що заповідач оспорюваним заповітом розпорядився належною ОСОБА_3 часткою житлового будинку останній стало відомо в червні 2010 року після подання заяви про прийняття спадщини, що в повній мірі підтверджується зібраними по справі матеріалами, зокрема, спадковою справою.

Позов поданий у березні 2013 року, тобто в межах трирічного строку.

В даний час існує спір між сторонами з приводу вищезазначеного будинку, спір щодо заповіту, а відтак доводи ОСОБА_2 про пропуск позивачем строку позовної давності за зверненням до суду за захистом порушеного та невизнаного права дійсно є помилковими.

Вимоги про стягнення судового збору суд правильно вважав обґрунтованими, оскільки вони документально підтверджені.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно- процесуального законодовства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин ті дійшов до правильного висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довела обставини, на які посилалася як на підставу своєї апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 04 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан