АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/4885/15 Головуючий І інстанції -
Справа: №638/3393/15-ц ОСОБА_1
Категорія: договірні Доповідач Костенко Т.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року судова колегія судової палати уцивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Костенко Т.М.

суддів: Гальянової І.Г., Швецової Л.А.,

за участі секретаря Герасимової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Пріоритет-інтер» ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пріоритет Інтер» та Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фарватер Інвест» про встановлення нікчемності іпотечного договору, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просить встановити нікчемність іпотечного договору від 14.08.2007 року № PL07-464/29-1, що укладений між відповідачами товариством з обмеженою відповідальністю «Пріоритет - інтер» та закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 2984-д 14.08.2007 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що на теперішній час він є власником відповідних нежитлових приміщень. Під час розгляду цивільної справи про витребування майна з його володіння та визнання права власності за позовом ТОВ «Пріоритет Інтер» до нього, йому стало відомо, що 14 серпня 2007 року між ТОВ «Фарватер Інвест» та ТОВ «Пріоритет - Інтер» був підписаний договір купівлі - продажу нежитлових приміщень. Відповідно до умов вказаного договору, зокрема, пункту 1.1 ТОВ «Фарватер Інвест» продає, а ТОВ «Пріоритет - Інтер» купує та приймає у власність спірні нежитлові приміщення. Пунктом 2.1 договору встановлено, що ціна нежитлових приміщень, що купуються за цим договором становить 25250000 грн. в тому числі ПДВ 4208333,3 грн. Станом на 14.08.2007 року розрахунок в повному обсязі з боку ТОВ «Пріоритет - Інтер» здійснено не було. Положенням статей 694 та 695 ЦК України встановлено, що якщо покупець не здійснив у встановлений договором строк чергового платежу за проданий з розстроченням платежу і переданий йому товар, продавець має право відмовитися від договору і вимагати повернення проданого товару.

До договору про продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу застосовуються положення частин третьої, п'ятої та шостої статті 694 цього Кодексу. Отже положення зазначеного договору купівлі - продажу встановлюють продаж відповідного нерухомого майна в кредит з розстроченням платежу.

При цьому в такому випадку до повного розрахунку з продавцем, такий продавець відповідно до ч.6 ст. 694 та ч. 3 ст. 695 ЦК України є заставодержателем. Проте 14.08.2007 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «Пріоритет - Інтер» було укладено іпотечний договір № PL 07-464/29-1 від 14.08.2007 року, предметом якого стали нежитлові приміщення, що були предметом не виконаного договору купівлі - продажу.

Посилаючись на Закон «Про іпотеку» № 898-ІV, ст. 575 ЦК зазначає, що з дня вчинення відповідного правочину, а саме договору купівлі - продажу - 14.08.2007 року продавець ТОВ «Фарватер Інвест» набув всі права іпотекодержателя відповідно до закону, зокрема, статті 695 ЦК України, оскільки за вказаним договором продаж здійснювався з розстроченням платежу, а відтак передання в подальшому в цей день 14.08.2007 року покупцем - іпотекодавцем за законом ТОВ «Пріоритет - Інтер» в іпотеку ПАТ «ОТП Банк» відповідного нерухомого майна є переданням в наступну іпотеку і повинно було бути здійснено за згодою іпотекодержателя ТОВ «Фарватер Інвест», що не було зроблено. Отже в такому випадку за відсутності відповідної згоди іпотекодержателя іпотечний договір №PL 07-464/29-1 від 14.08.2007 року, що укладений між ТОВ «Пріоритет - Інтер» так ПАТ «ОТП Банк» є недійсним відповідно до вимог закону.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 20 квітня 2015 року позов задоволено. Встановлена нікчемність іпотечного договору від 14.08.2007 року № PL 07-464/29-1, що укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Пріоритет-інтер» та закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 2984-д від 14.08.2007 року.

В апеляційних скаргах відповідачі ТОВ «Пріоритет Інтер» та ПАТ «ОТП Банк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заявленого позивачем ОСОБА_3 позову відмовити.

Серед доводів апеляційної скарги зазначається, що при укладенні договору купівлі-продажу нежитлових приміщень ТОВ «Фарватер-Інвест» та ТОВ «Пріоритет-інтер» погодили, що право власності на нежитлові приміщення, що є предметом договору купівлі-продажу, виникає у покупця з моменту державної реєстрації цього договору, а отже, право власності на зазначені нежитлові приміщення перейшло до ТОВ «Пріоритет-інтер» на законних підставах. Таким чином, апелянти вважають, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ТОВ «Фарватер-інвест» є заставодержателем даного майна, оскільки своє право застави воно втратило з моменту державної реєстрації договору купівлі-продажу.

Крім того, апелянти стверджують про невірне обрання способу захисту свого цивільного права позивачем з огляду на те, що оспорюваний правочин є нікчемним саме через його невідповідність вимогам закону, а тому не потребував визнання судом його нікчемності.

Також відповідачі посилаються на рішення господарських судів, які були ухвалені стосовно іпотечного договору від 14.08.2007 № PL 07-464/29-1, та зазначають, що Дзержинським районним судом безпідставно не було взято до уваги той факт, що дійсність цього договору була встановлена в судовому порядку.

Апеляційні скарги містять посилання на численні порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Зокрема зазначено, що суд не дослідив оригінал чи належно засвідчену копію оспорюваного договору; прийняв уточнення до позову на стадії судових дебатів; залучив неналежний та недопустимий доказ у справі, а саме повідомлення ТОВ «Фарватер-інвест» про відмову від договору купівлі-продажу від 14.08.2007.

На думку апелянтів, вказуючи на те, що договір купівлі-продажу від 14.08.2007 є розірваним з дня отримання покупцем повідомлення про відмову продавця від договору, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, чим грубо порушив вимоги чинного законодавства.

Відповідачі також вважають, що в оскаржуваному рішенні суду неправомірно зазначено, що 14.07.2007 розрахунок в повному обсязі з боку ТОВ «Пріоритет-інтер» здійснено не було, оскільки умовами договору купівлі-продажу було передбачено строки та порядок здійснення оплати, якого ТОВ «Пріоритет-інтер» дотримався, і факт оплати коштів продавцю був встановлений рішеннями господарських судів.

І врешті апелянти стверджують про порушення судом першої інстанції положень ст. 121 ЦПК України, оскільки сума судового збору, сплачена ОСОБА_3, не відповідала характеру позовних вимог, а отже, позовна заява повинна була бути залишена без руху.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційних скарг виходячи з наступного.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що нікчемність іпотечного договору № PL 07-464/29-1 від 14.08.2007 року випливає з огляду на положення статей 694 та 695 Цивільного кодексу України, статей 3 та 12 Закону України «Про іпотеку». Вказаний іпотечний договір є нікчемним з урахуванням того, що укладений без згоди 3-ї особи ТОВ «Фарватер Інвест», яке станом на 14.08.2007 року - дату укладення такого іпотечного договору, є іпотекодержателем за законом. При цьому спірний договір безпосередньо стосується прав позивача ОСОБА_3, як власника відповідного нерухомо майна на теперішній час, через що останній мав право звернутись до суду з вимогами про встановлення нікчемності такого договору.

Проте погодитись з таким висновком судова колегія не може виходячи з наступного.

Як встановлено в суді першої інстанції, підтверджено наявними у справі доказами та не заперечується сторонами, 14 серпня 2007 року між ТОВ «Фарватер Інвест» та ТОВ «Пріоритет - Інтер» був підписаний Договір купівлі - продажу (далі Договір) нежитлових приміщень.

Згідно умов вказаного Договору ТОВ «Фарватер Інвест» продає, а ТОВ «Пріоритет - Інтер» купує та приймає у власність нежитлові приміщення 1-го, 2-го, 3-го, 4-го, 5-го, 6-го, 7-го поверхів в літ А-6-8, загальною площею 1309,6 кв.м., що знаходяться за адресою: місто Харків, майдан Конституції, будинок № 1, а саме: перший поверх №№1-5, № І, № XVII, загальною площею 54,7 кв.м., другий поверх: №№ 1-8, № І, загальною площею 109,10 кв.м; третій поверх №№ 1-16, ЗІ, загальною площею 252,70 кв.м.; четвертий поверх №№ 1-20, № І, загальною площею 256,0кв.м.; п ятий поверх №№ 1-19, № І, загальною площею 258,1 кв.м; шостий поверх №№ 1-20, № І, загальною площею 258,5 кв.м.; сьомий поверх№№7-15, №111, загальною площею 117,80 кв.м.

Пунктами 2.1, 2.2 Договору встановлено, що ціна нежитлових приміщень, що купуються за цим договором становить 25250000 грн. та сплачується покупцем наступним чином: 15150000 грн. сплачуються в день підписання цього договору власними коштами покупця на рахунок продавця; 10100000 грн. сплачується відповідачем протягом семи календарних днів з дня підписання цього договору на рахунок продавця.

Відповідно до п.п.4.1, 4.2 Договору право власності на нежитлові приміщення, що є предметом цього Договору, виникає у Покупця з моменту державної реєстрації Договору відповідно до п.4 ст.334 ЦК України. Підписання цього Договору є підставою для його державної реєстрації.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 з посиланням на ст.ст.694, 695 ЦК України, районний суд не звернув уваги на положення ч.1 ст.697 ЦК України, яка регламентує, щодоговором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.У цьому разі покупець не має права до переходу до нього права власності розпоряджатися товаром, якщо інше не встановлено Договором, законом або не випливає із призначення та властивостей товару.

Як вбачається зі змісту вищезазначеного Договору сторони не узгоджували, що за продавцем зберігається право власності на переданий покупцеві товар до його оплати або передання за актом приймання-передачі, навпаки, п.4.1. розділу 4 (момент виникнення права власності) договору купівлі-продажу від 14.08.2007 року сторони погодили, що право власності на нежитлові приміщення, що є предметом цього договору та зазначені в п.1.1. виникає у покупця з моменту державної реєстрації цього договору відповідно до умов п.4 статті 334Цивільного кодексу України.

Пунктом 4 статті 334 ЦК України, в редакції на час укладення договору, встановлено, що якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а зміст договору відповідно до ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно статті 657 ЦК України, в редакції на час укладення договору, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Статтею 210 ЦК України визначено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

01 липня 2004 року було прийнято Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Пунктом 5 розділу V "Прикінцеві положення" цього Закону встановлено, що до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру реєстрація об'єктів нерухомості проводиться комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації.

Однак даним положення врегульоване питання, щодо реєстрації об'єктів нерухомості, та не визначено орган, яким має здійснюватися державна реєстрація правочинів щодо нерухомості.

За наведених обставин застосуванню підлягає спеціальний нормативний акт, який був чинним на момент існування спірних правовідносин, а саме Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 р. N 671., який був прийнятий з метою забезпечення реалізації фізичними і юридичними особами права на визнання державою правочинів, щодо яких передбачена державна реєстрація, до прийняття Верховною Радою України згідно із статтею 210 Цивільного кодексу України відповідного закону.

Пунктом 1 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів встановлено, що Державна реєстрація правочинів проводиться відповідно до вимог Цивільного кодексу України шляхом внесення відповідної інформації до Державного реєстру правочинів.

Положеннями пункту 2 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, реєстраторами визначено державні нотаріальні контори, приватних нотаріусів, які згідно з договорами, укладеними з адміністратором Реєстру, проводять державну реєстрацію правочинів, змін, внесених до них, відомостей про припинення їх дії, приймають запити, видають завірені витяги з Реєстру та виконують інші функції, передбачені цим Порядком.

Пунктом 6 наведеного Положення визначено, що Державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням.

Матеріали справи свідчать про те, що ТОВ «Пріоритет - Інтер» здійснило реєстрацію прав власності на дані приміщення в Харківському міському бюро технічної інвентаризації, що підтверджено витягом про реєстрацію права власності № 16006607 від 20.09.2007 року, тобто, право власності на нежитлові приміщення, які є предметом договорукупівлі-продажу, 14.08.2007 перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю«Пріоритет -Інтер» на законних підставах.

Вказана реєстрація не була оспорена в суді і відповідне свідоцтво про право власності відповідача TОB «Пріоритет-інтер» на спірне майно не було визнано недійсним або скасованим увстановленому законом порядку.

За правилами статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, при чому на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 ст. 583 Цивільного кодекс України заставодавцем може бути тільки власник речі.

Враховуючи вищевказане, суд першої інстанції дійшов невірного висновку, що ТОВ «Фарватер Інвест» відповідно до ч.6 ст. 694 та ч. 3 ст. 695 ЦК України є заставодержателем даного майна, оскільки з моменту державної реєстрації договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 14 серпня 2007 року ТОВ «Фарватер Інвест» втратило своє право застави на дані приміщення.

Відтак, висновки районного суду про те, що з підстав, передбачених ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у ТОВ «Фарватер Інвест» наявні права іпотекодержателя спірних нежитлових приміщень, що виникли на підставі закону, є необґрунтованими.

Крім того, колегія суддів не може погодитись із висновками районного суду в частині застосування до правовідносин між сторонами у договорі положень ст.ст.694, 695 ЦК України ще й з тих підстав, що зазначені норми права є загальними та стосуються продажу товару в кредит.

Умови, погоджені сторонами, щодо оплати придбаних покупцем приміщень, не можна назвати кредитом.

Судова колегія вважає, що умови договору купівлі-продажу, наслідки, що настали за результатами його підписання, свідчать про те, що укладений між сторонами договір є звичайним договором купівлі-продажу та його не можна вважати комерційним кредитом, в розумінні статті 1057 ЦК України, оскільки відносини, що склалися між сторонами укладеного договору, не містять ознак кредитних правовідносин визначених статтею 1054 ЦК України.

Насамкінець, судова колегія зважає на наступне.

Ст. 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Приписами пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року рекомендовано: «судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220,частина перша статті 224 тощо), та оспорюванні - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Позивачем не надано будь-яких обєктивних та безспірних доказів невідповідності договору іпотеки вимогам чинного законодавства, а відтак, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

Інші апеляційні доводи ліквідатора ТОВ «Пріоритет-інтер» ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП Банк» не є однозначними та беззаперечними, тому їх апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та судом неправильно застосовані норми матеріального права, колегія суддів на підставі ст. 309 ЦПК України прийшла до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог щодо встановлення нікчемності правочину.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 303, 304, 309, 313, 314 ЦПК України, судова колегія, -

В и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Пріоритет-інтер» ОСОБА_2, та Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» - задовольнити частково.

Скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2015 року.

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог доТовариства з обмеженою відповідальністю «Пріоритет Інтер» та Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фарватер Інвест» про встановлення нікчемності іпотечного договору.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді