АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 липня 2015 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Кирилюк Г.М.

ПанченкаМ.М.

за участю секретаря Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до державного підприємства «Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка», третя особа - ОСОБА_3, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 березня 2015 року,

у с т а н о в и в :

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом (уточненим під час розгляду справи) до ДП «Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка», третя особа - ОСОБА_3, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 4 липня 1978 року по 30 вересня 2002 року вона працювала на посаді артистки балету; а з 1 жовтня 2002 року - артистки допоміжного складу. Наказом генерального директора від 10 липня 2014 року проведено заплановане звільнення у зв'язку зі скороченням штату працівників, про що позивача не було попереджено, із вказаним наказом не ознайомлено. Згідно з наказом № 741-к від 10 жовтня 2014 року ОСОБА_2 звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з 11 жовтня 2014 року. Наказом № 769-к від 20 жовтня 2014 року про внесення змін до вказаного наказу частково змінено вищевказаний наказ та звільнено позивача з 18 жовтня 2014 року. Позивач вказує, що на момент звільнення їй не було запропоновано жодної вакантної посади. Вважаючи таке звільнення незаконним, оскільки роботодавцем при цьому були порушені умови колективного договору, і фактично змін в організації виробництва та праці у театрі не відбулося, посилаючись на те, що такими діями ДП «Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка» їй було заподіяно моральну шкоду, просить скасувати накази: № 115 від 10 липня 2014 року «Про внесення змін до штатного розпису у зв'язку із проведенням структурної реорганізації та скороченням посад», № 118 від 16 липня 2014 року «Про попередження про заплановане звільнення у зв'язку зі скороченням штату», № 741-к від 10 жовтня 2014 року та № 769-к від 20 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_2 з роботи; ____________________________________________________

Справа № 754/18409/14-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/6147/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Ярошенко С.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

поновити її на посаді артиста допоміжного складу ДП «Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка», а також стягнути з відповідача на свою користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 36 762,70 грн. за період з 19 жовтня 2014 року по 13 березня 2015 року, моральну шкоду - 20 000 грн. та витрати на правову допомогу - 3 000,00 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов повністю. Скасувати накази: № 115 від 10 липня 2014 року про внесення змін до штатного розпису, № 118 від 16 липня 2014 року про попередження про заплановане звільнення, № 741-к від 10 жовтня 2014 року та № 769-к від 20 жовтня 2014 року про звільнення

ОСОБА_2, поновити її на посаді артиста допоміжного складу ДП «Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка», стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу - 36 762,70 грн., моральну шкоду - 20 000,00 грн. та витрати на правову допомогу - 3 000,00 грн.

Апелянт, зокрема, посилається на ті обставини, що суд дійшов помилкових висновків про недоведеність позовних вимог. Також вказував, що відповідачем не було доведено необхідності змін у штатному розписі та скорочення посад. Крім того вказує, що на момент її звільнення на підприємстві були наявні вакантні посади, які роботодавець їй не запропонував.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та її представники - ОСОБА_6, ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник ДП «Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка» та ОСОБА_3 - ОСОБА_8 у задоволенні апеляційної скарги просила відмовити, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 березня 2015 року залишити без змін.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність її часткового задоволення виходячи з таких підстав.

Під час розгляду справи судом встановлено, щоз 4 липня 1978 року по 30 вересня 2002 року ОСОБА_2 працювала у ДП «Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка» артисткою балету і була звільнена за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію згідно зі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується також відомостями трудової книжки (том 1 а.с. 19-24).

Наказом № 674-к від 1 жовтня 2002 року позивача зараховано на посаду артистки допоміжного складу (том 1 а.с. 47).

Як вбачається із витягу з протоколу № 8 засідання Ради головних спеціалістів Національної опери України від 8 липня 2014 року (том 1 а.с. 53-57), вирішено: з метою оптимізації творчо-виробничого процесу, підвищення ефективності діяльності театру, а також економічного та раціонального використання державних коштів, на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 1 березня 2014 року № 65 «Про економію державних коштів та недопущення втрат бюджету» та листа Міністерства культури України від 10 квітня 2014 року № 959/15/13-14, провести реорганізацію окремих підрозділів художнього та артистичного персоналу театру, скорочення чисельності і штату працівників, а саме скоротити посади: диригент вищої категорії, диригент 1-ї категорії, асистент режисера оперної трупи, провідний редактор і бібліотекар видавничо-інформаційного відділу; скоротити підрозділи: управління мімансом (у повному складі, 1,5 посадових одиниці), міманс (у повному складі, 30 посадових одиниць).

Наказом № 115 від 10 липня 2014 року «Про внесення змін до штатного розпису у зв'язку із проведенням структурної реорганізації та скороченням посад» проведено структурну реорганізацію шляхом виведення з 11 жовтня 2014 року зі штатного розпису театру посад: диригент вищої категорії (1 посада), диригент 1-ї категорії (0,5 посади), асистент режисера оперної трупи (0,5 посади), провідний редактор (1 посада), бібліотекар 1-ї категорії видавничо-інформаційного відділу (1 посада); підрозділів: управління мімансу (у повному складі, 1,5 посадових одиниці), міманс (у повному складі, 30 посадових одиниць) (том 1 а.с. 62-63).

Наказом № 118 від 16 липня 2014 року «Про попередження про заплановане звільнення у зв'язку зі скороченням штату» наказано начальнику відділу кадрів і зарубіжних зв'язків підготувати письмові повідомлення про наступне вивільнення з пропозицією про переведення на вакантні посади (за наявності) працівникам, зокрема, ОСОБА_2 (том 1 а.с. 64-65).

18 липня 2014 року ОСОБА_2 було попереджено про наступне вивільнення, що підтверджується відповідним повідомленням (том 1 а.с. 103).

Згідно з наказом № 741-к від 10 жовтня 2014 року позивача звільнено із займаної посади з 11 жовтня 2014 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України за згодою профспілкового комітету. Наказом № 769-к від 20 жовтня 2014 року частково змінено вищевказаний наказ та звільнено ОСОБА_2 з 18 жовтня 2014 року (том 1 а.с. 16-18).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено незаконності дій відповідача по скороченню чисельності штату, а також звільненню ОСОБА_2 Також суд зазначав, що позивачем пропущено передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк для звернення до суду із відповідними вимогами.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів повністю не може погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, ухвалене у справі судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачений порядок вивільнення працівників, відповідно до якого про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові № 9 від 6 листопада 1992 року, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, наказами Міністерства культури України № 631 від 11 серпня 2014 року та № 732 від 5 вересня 2014 року внесено зміни до штатного розпису ДП «Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка».

Згідно з наданими змінами до штатного розпису, відповідачем на виконання зазначених наказів було проведено реорганізацію шляхом скорочення певних посад, серед яких посади артистів допоміжного складу.

Посилання апелянта на ту обставину, що фактично змін у штаті ДП «Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка» не відбулося, оскільки замість скорочених посад мімансу було введено таку ж кількість інших посад, є необґрунтованими та не беруться до уваги колегією суддів, оскільки статутом відповідача передбачено право змінювати організацію виробництва і праці шляхом скорочення одних посад і введення інших.

З викладеного вбачається, що роботодавець, скоротивши вказані посади і видавши відповідні накази про внесення змін до штатного розпису у зв'язку із проведенням структурної реорганізації та скороченням посад, попередивши при цьому працівників про заплановане звільнення у зв'язку зі скороченням штату, скористався наданим йому законом та статутом правом проводити зміни в організації виробництва та праці, а тому ці накази є такими, що відповідають вимогам чинного трудового законодавства, а позовні вимоги про визнання їх незаконними та скасування є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 липня 2014 року ОСОБА_2 було ознайомлено з наказом про заплановане вивільнення, проте, остання відмовилася від проставлення підпису про ознайомлення з ним, про що складено акт (том 1 а.с. 50).

Наведене свідчить про те, що на виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України

ОСОБА_2 було завчасно повідомлено про заплановане вивільнення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 1 квітня 2015 року № 6-40цс15, частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із частинами першою та третьою статті 49-2 цього Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Зі змін до штатного розпису, введених з 10 жовтня 2014 року, встановлено, що у штаті на момент звільнення наявна вакантна посада помічника керівника художнього цеху балету.

Як вбачається з пояснень позивача, а також підтверджено представником відповідача під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_2 не пропонувалася вказана посада, так само як і інші посади.

Посилання представника відповідача на ту обставину, що кваліфікаційні вимоги до зазначеної посади не відповідали освіті та досвіду роботи позивача, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не підтверджені жодним належним та допустимим доказом, а тому не беруться до уваги апеляційним судом.

В обґрунтування інших доводів заперечень відповідача проти позовних вимог ОСОБА_2, які зводяться до того, що у театрі відсутні вільні посади, які може зайняти позивач, враховуючи її освіту та досвід роботи, представником відповідача не було надано жодного доказу.

Натомість, з наданих документів вбачається, що відповідачем розглядалася можливість зайняття позивачем посади артиста балету, яку вона не може займати за віком, проте, можливість зайняття ОСОБА_2 інших вільних посад не вирішувалася.

З наведеного вбачається, що відповідач допустив порушення вимог трудового законодавства, зокрема, встановленого законом порядку вивільнення позивача.

На викладені обставини суд першої інстанції уваги не звернув, внаслідок чого його висновки в цій частині є необґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Під незаконним звільненням, в даному випадку, слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом, у тому числі без дотриманням положень статті 49-2 КЗпП України.

Таким чином, судом апеляційної інстанції на підставі пояснень сторін та наданих доказів встановлено, що звільнення ОСОБА_2 відбулося з порушенням порядку, передбаченого статтями 40 та 49-2 КЗпП України.

Положеннями ч. 1 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі.

У зв'язку з викладеним апеляційний суд вважає, що позовні вимоги провизнання наказу про звільнення позивача незаконним та поновлення її на роботі є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати вимушеного прогулу проводиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

З урахуванням виданої відповідачем довідки про доходи ОСОБА_2 (том 1 а.с. 68), її останніми двома місяцями роботи є травень та червень 2015 року.

За травень нею фактично відпрацьовано 27 днів, за жовтень - 25 днів, а всього за вказаний період - 52 дні. Загальна сума заробітної плати за фактично відпрацьовані дні становить 14 718,60 грн.

Отже, середньоденна заробітна плата за останні два календарні місяці роботи становить 14 718,60 : 52 = 283,05 (грн.); вимушений прогул станом на 2 липня 2015 року- 220 робочих днів.

Таким чином, загальний розмір середнього заробітку ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу становить 283,05 х 220 = 62 271,00 (грн.), який і підлягає стягненню на її користь з відповідача.

Також ОСОБА_2 посилалася на те, що незаконним звільненням їй була завдана моральна шкода.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом вказаної норми передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.

Така правова позиція була висловлена Верховним Судом України у справі № 6-54цс11.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами, внесеними згідно з ПостановоюПленуму Верховного суду №5 від 25 травня 2001 року) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи обставини незаконного звільнення позивача, зважаючи на принцип розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з ДП «Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка» на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 2 000,00 грн., вважаючи таку суму грошових коштів достатньою для компенсації моральних страждань останньої.

При цьому посилання позивача на те, що з відповідача на її користь підлягають стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн., є безпідставними та необґрунтованими з огляду на таке.

Статтею 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Тобто, до витрат на правову допомогу, які можуть бути відшкодовані стороні, законодавець відносить лише витрати на правову допомогу адвоката або іншого фахівця в галузі права.

З наявного у матеріалах справи укладеного між ОСОБА_2 та

ОСОБА_9 договору про надання правової допомоги та додатків до нього, не виявляється можливим встановити, у якому саме обсязі надавалася така правова допомога. Також позивачем не було надано відповідного розрахунку часу надання правової допомоги.

Враховуючи те, що позивачем не доведено розміру понесених нею витрат на правову допомогу, позовні вимоги в цій частині є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Таким чином, рішення суду назвати законним та обґрунтованим не можна, а тому воно, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди з ухваленням нового про задоволення вказаних позовних вимог.

Також відповідно до ст. 88 ЦПК України на відповідача покладаються судові витрати, які підлягають стягненню в дохід держави.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 березня 2015 рокускасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати незаконним наказ державного підприємства «Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка» № 741-к від 10 жовтня 2014 року та

№ 769-к від 20 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_2.

Поновити ОСОБА_2 на посаді артиста допоміжного складу державного підприємства «Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка».

Стягнути з державного підприємства «Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 62 271,00 грн. та 2 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з державного підприємства «Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка» в дохід держави судовий збір у розмірі 1 177,65 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.М. Вербова

Судді: Г.М. Кирилюк

М.М.Панченко