У Х В А Л А

іменем україни

16 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Київської області від 31 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі ‒ ПАТ «ВТБ Банк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору від 25 квітня 2007 року ОСОБА_4 отримав кредитні кошти у розмірі 56 500 доларів США на строк до 24 квітня 2017 року. На забезпечення виконання умов цього договору банк 10 травня 2007 року уклав із ОСОБА_3 договір іпотеки, предметом якого є земельна ділянка площею 0,0582 та розміщений на ній житловий будинок АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 14 березня 2012 року, яке набрало законної сили, стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь банка кредитну заборгованість у розмірі 498 250 грн. 04 коп. У результаті порушення умов кредитного договору та невиконання зазначеного рішення суду утворилася заборгованість у розмірі 707 835 грн. 99 коп., яку позичальник та його поручитель, незважаючи на вимоги, не погасили.

Враховуючи викладене, позивач просив у рахунок погашення кредитної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 грудня 2014 року у задоволенні позову ПАТ «ВТБ Банк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 31 березня 2015 року рішення місцевого суду скасовано. Позов ПАТ «ВТБ Банк» задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки, зокрема на житловий будинок з будівлями та спорудами та земельну ділянку, розташовані по вул. Короленка у м. Броварах Київської області, шляхом їх продажу на прилюдних торгах. В іншій частині позову відмовлено. Розподілено судові витрати.

У касаційні скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, у направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який забороняє звертати стягнення на спірний предмет іпотеки, і наявні всі умови для його застосування.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що боржник та його поручитель не погасили кредитну заборгованість, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте повністю з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 25 квітня 2007 року ОСОБА_4 уклав із ПАТ «ВТБ Банк» кредитний договір, відповідно до умов якого отримав кредитні кошти у розмірі 56 500 доларів США.

На забезпечення виконання умов цього договору банк 10 травня 2007 року уклав із ОСОБА_3 договір іпотеки, предметом якого є земельна ділянка площею 0,0582 та розміщений на ній житловий будинок АДРЕСА_1.

Пред'являючи позов, ПАТ «ВТБ Банк» послався на те, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася кредитна заборгованість, яку позичальник та його поручитель, незважаючи на вимоги, не погасили, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про визначення початкової ціни реалізації предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, оскільки це суперечить вимогам ст. ст. 39 та 43 Закону України «Про іпотеку».

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна дійти висновку, що у розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-61цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував та у порушення ст. ст. 212-213, 303, 316 ЦПК України не визначив початкову ціну предмета іпотеки у грошовому вираженні за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», а також не встановив розміру кредитної заборгованості станом на день ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та не перевірив, чи виконав боржник за основним зобов'язанням чи його поручитель, ОСОБА_4, рішення апеляційного суду Київської області від 14 березня 2012 року про стягнення з кредитної заборгованості, яке апеляційний суд взяв за основу визначення розміру заборгованості, що забезпечена іпотекою.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 31 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська