Апеляційний суд Житомирської області
Справа №280/1319/14-ц Головуючий у 1-й інст. Василенко Р. О.
Категорія 48 Доповідач Заполовський В. Й.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Забродського М.І., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину цього майна, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 23 березня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду даним позовом.

Зазначала, що у 2004 році познайомилась з ОСОБА_4. В червні 2005 року переїхала проживати в будинок до останнього, що розташований за адресою АДРЕСА_1 де і проживає на даний час.

З ОСОБА_4 вони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, піклувалися один про одного, вели спільне господарство та проводили вільний час. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, а тому вони не встигли офіційно зареєструвати свої шлюбні відносини.

В період спільного проживання, а саме на початку 2008 року ними було прийнято спільне рішення про початок своєї справи і з 23.01.2008 року померлий зареєструвався як фізична особа-підприємець. Спільною працею ними здійснювалась приватна господарська діяльність пов'язана з обробкою каміння. 22 липня 2011 року за спільні кошти було придбано приміщення цеху по обробці граніту, що розташоване в АДРЕСА_2 площею 121,6 кв.м. Також у вказаний період ними було придбано інше нерухоме і рухоме майно, в тому числі і автомобіль марки «Грет Вол Ховер» д/н НОМЕР_1.

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 є його батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_3, до яких і пред'явлено позов.

За наведених обставин позивачка просила встановити факт проживання її та ОСОБА_4 однією сім'єю, як чоловіка та жінки без шлюбу в період з червня 2005 року по день смерті ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2. На підставі ст. 74 СК України визнати набуте майно їх спільною сумісною власністю та визнати за нею право власності на 1/2 частину цього майна.

Зокрема на : автомобіль марки «Грет Вол Ховер» д/н НОМЕР_1; приміщення цеху по обробці граніту, що розташовані в АДРЕСА_2 площею 121,6 кв.м.; площею 140,5 кв.м.; площею 175,9 кв.м.; площею 890,2 кв.м.; автомобіль НОМЕР_2; автонавантажувач 4045, 1972 року випуску, зав. № 9224, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3, д/н НОМЕР_4; верстат каменешліфувальний колінно-важільний КШМ-320 в кількості дві одиниці; верстат каменеобрізний в кількості дві одиниці; кран опорний електричний однобалковий 1980 року випуску; кран опорний електричний однобалковий 1982 року випуску; електротельфер 2004 року випуску.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 23 березня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 без шлюбу з 23 січня 2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_2.

В решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги.

ОСОБА_1 у поданій апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Зокрема зазначає, що суд вийшов за межі позовних вимог і невірно застосував положення ст. 22 Сімейного кодексу України, оскільки вона із заявою про встановлення шлюбного віку до суду не зверталася, а звернулася з позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю. Також вказує, що майно набуте нею та померлим ОСОБА_4 саме під час проживання однією сім'єю, а тому не повинна доводити той факт, що воно набувалося за спільні кошти.

ОСОБА_2 у поданій апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову скасувати та ухвалити нове, відмовивши ОСОБА_1 у задоволенні позову за безпідставністю. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт проживання позивачки та ОСОБА_4 однією сім'єю. Періодичні ж спілкування молодих людей, гостини, перебування в будинку з дозволу власника, спільна участь у проведенні дозвілля в колі друзів та членів їхньої родини, на що посилається позивачка, не є достатньою підставою визнавати судом такі стосунки створенням і існуванням сім'ї як юридичний факт.

Також посилається на те, що у позивачки та його сина ОСОБА_4 в період з 2004 року і по ІНФОРМАЦІЯ_2 не було ні спільного бюджету, ні дітей, ні спільного місця проживання, ні спільного господарства та побуту, проявів взаємної постійної турботи один про одного і не виникло інших конкретних прав та зобов'язань як у членів існуючої сім'ї в розумінні ст. 3 СК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК України колегія суддів визнає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1задоволенню частково, виходячи з наступного.

З матеріалів позову вбачається, що позивачка заявила вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_4, який помер; визнання майна спільною сумісною власністю та визнання за собою права власності на 1/2 частину цього майна, посилаючись на ст.ст. 60, 70, 74 Сімейного кодексу України.

Відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вимоги позивачки про факт проживання однією сім'єю з їх сином ОСОБА_4, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання за нею права власності на 1/2 частину цього майна не визнаються.

Вирішуючи даний позов суд визнав, що позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали однією сім'єю без шлюбу протягом 2008 - 2014 років. В решті позову відмовив.

Такого висновку суд дійшов на підставі показів допитаних в судовому засіданні за клопотанням позивачки свідків; наданих останньою фотознімків, та акта депутата місцевої ради.

Проте з вказаним висновком суду, а саме в частині визнання встановленим факту проживання позивачки та ОСОБА_4 однією сім'єю без шлюбу погодитися не можливо, враховуючи наступне.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Положення частини 2 ст.3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Частина 3 ст. 10 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а також якщо вони проживають однією сім'єю без шлюбу в період, протягом якого придбане спірне майно.

Отже, якщо навіть сторони й перебували у фактичних шлюбних відносинах, але не проживали разом на період придбання спірного майна, не залежно від причин, положення статті 74 СК України на ці правовідносини не поширюється.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-97цс11, і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Разом з тим, за ст.29 ЦК України - місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ст.6 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання.

Статтею 3 вказаного Закону передбачено, що реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу.

За змістом вказаних норм місцем проживання особи є її місце реєстрації за певною адресою.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 у спірний період 2005 - 2014 років була зареєстрована в АДРЕСА_3, а не за місцем де проживав та був зареєстрований ОСОБА_4, яким є будинок АДРЕСА_1.

Наведенені обставини свідчать про те, що у позивачки та померлого ОСОБА_4 місця проживання були різні.

Також, матеріалами справи доведено, що у позивачки та померлого ОСОБА_4 спільних дітей не було. Відсутні в матеріалах справи і докази про наявність у останніх спільного бюджету, спільного господарства та побуту, проявів взаємної постійної турботи один про одного, а також виникнення інших конкретних прав та зобов'язань як у членів існуючої сім'ї в розумінні ст. 3 СК України

Вказані обставини фактично визнані представником позивача в ході апеляційного розгляду справи.

Тобто, наведене свідчить, що між позивачкою і померлим ОСОБА_4 не склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, та спростовує доводи позивачки про її спільне проживання з ОСОБА_4 та ведення спільного господарства у зазначений нею період.

Не підтверджує достовірно проживання сторін однією сім'єю без шлюбу та набуття спільного майна і акт №35 депутата місцевої ради ОСОБА_6 від 25.05.2015 року, оскільки вказаний акт лише засвідчує про те, що ОСОБА_1 проживала в будинку ОСОБА_4 на момент смерті останнього.

Не підтверджують достовірно і цих обставин допитані за клопотанням позивачки в суді першої інстанції свідки, показання яких суттєво різняться з показаннями свідків, допитаних за клопотанням сторони відповідачів, як і не підтверджено зазначеного наданими позивачкою фото.

Оцінюючи наведені і встановлені судом обставини та наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що висновок суду, про те, що сторони спільно проживали та вели спільне господарство протягом 2008-2014 років, тобто проживали однією сім'єю без шлюбу не можливо визнати обгрунтованим.

Відтак, підстав для задоволення позову у зазначеній частині у суду не було.

В решті висновки суду, а саме, що позивачка не надала доказів про обсяг спільно нажитого майна, джерел та часу його придбання, відповідають обставинам справи.

З огляду на вище наведене колегія суддів визнає обгрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та безпідставними доводи ОСОБА_1, викладені в її апеляційній скарзі.

Відтак, рішення суду в частині задоволення позову відповідно до ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову.

В решті рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування чи зміни в ході апеляційного розгляду справи не встановлено, а тому рішення в цій частині відповідно до ст.308 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 23 березня 2015 року в частині задоволення позову скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_4 без шлюбу з 23 січня 2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_2.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді