Справа № 1328/7352/12 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/783/1173/15 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Кабаля І.І., Мельничук О.Я.,

секретаря - Матяш С.І.,

з участю представника прокуратури - Лящука Т.І.,

апелянта - ОСОБА_3,

представника ЛМР - Кузик Ю.І.,

представника третьої особи - Гавелко Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 07 травня 2014 року у справі за позовом Прокурора Шевченківського району м.Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_6 з участю третіх осіб - Відділу Держземагенства м.Львова, Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Тіхонова Віктора Анатолійовича про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання нечинним Державного акту, витребування земельної ділянки та зобов»язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2012 року прокурор Шевченківського району м. Львова звернувся до суду в інтересах держави в особі Львівської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_6 з участю третіх осіб - Відділу Держземагенства м.Львова, Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Тіхонова В.А. про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання нечинним державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки та зобов'язання до вчинення дій.

Позовні вимоги мотивував тим, що заступник начальника відділу земельних ресурсів у Яворівському районі Львівської області, неналежно виконуючи свої обов'язки, за відсутності технічної документації до державного акта серії НОМЕР_1 від 18 грудня 1997 року на право власності ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,1999 га, що розташована на території Рясне-Руської сільської ради Львівської області, склав та підписав 06 листопада 2007 року довідки № 964 «Про визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки» та довідку № 963 «Про обмеження та обтяження на використання земельної ділянки», що в подальшому призвело до незаконного переоформлення права власності на вказану земельну ділянку й спричинило Львівській міській раді шкоду в розмірі 1 093 210 грн. 00 коп.

Також прокурор зазначав про відсутність будь-якої технічної документації, необхідної для видачі державного акта на право власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_6, яка в подальшому подарувала її ОСОБА_3

Крім того, спірна земельна ділянка відноситься до земель міста Львова, що позбавляє Рясне-Руську сільську раду Яворівського району вирішувати питання про її передачу у приватну власність.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 07 травня 2014 року задоволено частково позов прокурора Шевченківського району м.Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_6, з участю третіх осіб - відділу Держземагенства м.Львова, Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Тіхонова В.А. про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання нечинним Державного акту, витребування земельної ділянки та зобов'язання до вчинення дій.

Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_3, серії НОМЕР_2 від 29 вересня 2008 року.

Витребувано земельну ділянку площею 0,1999 га кадастровий НОМЕР_3 у ОСОБА_3.

Зобов'язано ОСОБА_3 повернути спірну земельну ділянку площею 0,1999 га кадастровий НОМЕР_3 у розпорядження Львівської міської ради.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 18 серпня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 травня 2014 року у частині задоволення позову скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову прокурора Шевченківського району м.Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_6, з участю третіх осіб: відділу Держземагенства м. Львова, Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Тіхонова В.А. про визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки та зобов'язання до вчинення дій.

Скасовано рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 07 травня 2014 року і в частині стягнення з ОСОБА_3 114,70 грн. судового збору в користь держави.

У решті рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2014 року касаційну скаргу прокурора Львівської області задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Львівської області від 18 серпня 2014 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 07 травня 2014 року оскаржив відповідач ОСОБА_3

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального права та без належного дослідження обставин, які мають значення для справи. Вважає, що суд першої інстанції не з'ясував, яке саме відношення Львівська міська рада має до земельної ділянки, розташованої на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області та яку шкоду було спричинено переоформленням права власності на відповідну земельну ділянку Львівській міській раді. Вказує, що державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_1, виданий на ім'я ОСОБА_6, підписаний головою Рясне-Руської сільської ради народних депутатів ОСОБА_8, а підпис інженера-землевпорядника не може бути умовою, яка визначає чи дійсно видавався або не видавався ОСОБА_6 державний акт на право приватної власності на землю. Крім того зазначає, що відповідно до висновку №113 судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами кримінальної справи №143-0475 від 24.01.2012 року встановити ким саме виконаний підпис від імені інженера-землевпорядника ОСОБА_9 в державному акті не виявлялося можливим. А отже, висновок суду про те, що державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_6 не видавався на тій підставі, що підпис інженера-землевпорядника ОСОБА_9 на цьому акті виконаний нібито не ним, є безпідставним та необґрунтованим, оскільк висновок експерта у кримінальній справі не є належним та допустимим доказом по даній цивільній справі.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову прокурора Шевченківського району м.Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради відмовити повністю.

В частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки рішення суду першої інстанції ніким не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_3 в підтримання мотивів, викладених в апеляційній скарзі, пояснення представника прокуратури Лящука Т.І., представників ЛМР - Кузик Ю.І. та третьої особи - ОСОБА_10, проти мотивів, викладених в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, з наступних підстав.

За приписами ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов»зковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

У відповідності до ст. ст. 3, 4 ЦПК України та ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Способи захисту суб»єктивних цивільних прав розуміються як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів закріплений в ст.16 ЦК України.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із положеннями ст. ст. 57, 64 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналу.

З пояснень апелянта вбачається, що рішенням Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області від 19 грудня 1994 року № 112 ОСОБА_6 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1999 га, розташовану на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області.

На підставі вказаного рішення, відповідачу ОСОБА_6 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, який ніким не оспорювався.

06 листопада 2007 року між відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування вказаної земельної ділянки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор Шевченківського району м. Львова зазначав, що ОСОБА_6 не мала права відчужувати спірну земельну ділянку, а тому ОСОБА_3 набув її незаконно й безпідставно.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, положеннями ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, способами визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення, а за положеннями ст. 387 цього ж Кодексу власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

При цьому випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Отже, за наявності чинного договору дарування, витребування майна не є правильним способом захисту порушеного права позивача.

Згідно з положеннями ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Статтею 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільного права може бути визнання правочину недійсним, припинення правовідношення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

За правилами ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним, а збитки, завдані власникам земельних ділянок внаслідок видання зазначених актів, підлягають відшкодуванню в повному обсязі органом, який видав акт.

Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор Шевченківського району м. Львова, крім іншого, посилався на те, що досудовим слідством у кримінальній справі встановлено, що на підставі рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області від 19 грудня 1994 року № 112 земельні ділянки надавалися у власність іншим особам, ОСОБА_6 земля у власність не надавалась, державний акт на право приватної власності на землю їй не видавався.

Вважаючи, що вказаний факт підтверджує безпідставність набуття спірної земельної ділянки ОСОБА_3, прокурор просив визнати нечинним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 29 вересня 2008 року на ім'я відповідача.

Однак, будь-яких належних та допустимих доказів того, що питання про надання у власність ОСОБА_6 земельної ділянки Рясне-Руською сільською радою Яворівського району Львівської області не вирішувалось, зокрема і при прийнятті рішення від 19 грудня 1994 року № 112, позивачем суду не надано.

Згідно рішення у власність громадянам передано земельні ділянки загальною площею 1,57 га, а згідно додатку до цього рішення, на який посилається позивач, як на доказ, - 15,45 га і такі протиріччя в ході розгляду справи не усунуті, що викликає сумнів приналежності додатку до рішення. Окрім того, Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданй на ім»я ОСОБА_6, ніким не оспорювався.

Крім того, поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що прокурором не заявлялися вимоги про визнання недійсним державного акта на право власності на землю, виданого на ім'я ОСОБА_6

Отже, обраний прокурором спосіб захисту державних інтересів шляхом визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та вилучення останньої з незаконного володіння відповідача ОСОБА_3 не відповідає вимогам ч. 3 ст. 152 ЗК України, яка передбачає способи захисту права власності на земельну ділянку, перелік яких є вичерпним.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно роз'яснень п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.

У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК.

Згідно п. 23 цієї Постанови Пленуму відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння.

При вирішенні позову прокурора Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,1999 га в АДРЕСА_1 (кадастровий НОМЕР_4), яка була передана йому у власність на підставі договору дарування від 06.11.2007 року, укладеного між ним та ОСОБА_6, реєстраційний №1184.

З договору дарування вбачається, що спірна земельна ділянка належала дарувальниці - ОСОБА_6 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого Рясне-Руською сільською Радою народних депутатів Яворівськогго району Львівської області 18 грудня 1997 року відповідно до рішення виконкому Рясна-Руської сільської ради народних депутатів Яворівського району Львівської області від 19.12.1994 року №112 та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 06 липня 1999 року за № 2487.

Звертаючись з позовом про визнання недійсним цього договору дарування, про визнання нечинним Державного акту серії НОМЕР_2 на право власності ОСОБА_3 на цю земельну ділянку, площею 0,1999 га. кадастровий НОМЕР_3, виданого 29.09.2008 року, про витребування у відповідача вказаної земельної ділянки та зобов'язати його повернути цю земельну ділянку в розпорядження Львівської міської ради, позивач виходив із того, що спірна земельна ділянка належить Львівській міській раді та вибула із власності громади міста Львова без відповідних правових підстав та без відома власника перейшла у власність ОСОБА_6, а згодом відчужена нею ОСОБА_3

Однак, позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірна земельна ділянка площею 0,2000 га. кадастровий НОМЕР_3 на час оформлення її у власність ОСОБА_6 відносилась до земель Львівської міської ради. Не встановлено таких і судом першої інстанції.

Позивачем не надано, в тому числі і на вимогу колегії суддів, документи, які підтверджують перехід спірної земельної ділянки, яка згідно наявних в матеріалах справи документів знаходилась на території Рясне -Руської сільської ради, площею 0,1999 га, кадастровий номер НОМЕР_3 із земель Яворівського району до земель м. Львова.

В той же час, як вбачається з копії Договору дарування земельної ділянки від 06 листопада 2008 року, спірна земельна ділянка, площею 0,2000 га., яка отримана ОСОБА_3 за договором дарування з реєстраційним №1184, така значиться під кадастровим номером НОМЕР_4, а не НОМЕР_3, яка фактично витребувана судом за позовом прокурора.

Позивачем не надавався в суд першої інстанції, а надано копії таких лише на вимогу колегії суддів, копія самого оспорюваного Договору дарування земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 від 06 листопада 2007 року, а також копія Державного акту серії НОМЕР_5, виданого 29.09.2008 року на право власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку площею 0,1999 га. кадастровий НОМЕР_3.

В той же час, як вбачається із наданих колегії суддів вищепереілчених документів ОСОБА_3, згідно договору дарування з реєстраційним №1184 набув право власності на спірну земельну ділянку площею 0,2000 га., і така значиться під кадастровим номером НОМЕР_4, а згідно державного акту така має площу 0,1999 га і значиться за кадастровим НОМЕР_3, яка фактично витребувана судом за позовом прокурора.

Окрім того, згідно змісту вказаного Державного акту, ОСОБА_3 набув у власність земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_3 на підставі договору дарування від 06.11.2007 року, а не 2008 року, як про це зазначено позивачем та в рішенні суду.

Таким чином, рішення суду першої інстанції постановлено без повного та всебічного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, обставини, які суд вважав встановленими фактично не доведені, невірно застосовано при вирішенні спору і норми матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає достатніх правових підстав для витребування у ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1999 га. кадастровий НОМЕР_3 та повернення її у розпорядження Львівської міської ради та погоджується з висновками суду щодо відсутності підстав для задоволення інших позовних вимог.

Згідно положень ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що оскаржуване рішення в частині часткового задоволення позову прокурора Шевченківського району м.Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_6, за участі третіх осіб: відділу Держземагенства м. Львова, Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Тіхонова Віктора Анатолійовича про визнання нечинним Державного акту, витребування земельної ділянки та зобов»язання до вчинення дій, слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування, слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 травня 2014 року в частині часткового задоволення позову Прокурора Шевченківського району м.Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_6 з участю третіх осіб - Відділу Держземагенства м. Львова, Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Тіхонова Віктора Анатолійовича про визнання нечинним Державного акту, витребування земельної ділянки та зобов»язання до вчинення дій скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуюча: Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

Мельничук О.Я.