АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/19/15 Справа № 199/8062/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Спаї В. В. Доповідач - Черненкова Л.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2015 року м. Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Осіяна О.М., Пономарь З.М.

при секретарі - Яловій Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

25 липня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, за яким просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 06.12.2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4; стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 і він є спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька, у зв'язку з чим він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 14.01.2013 року йому стало відомо, що спадкодавцем за життя було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 06.12.2012 року, посвідченого нотаріально, на підставі якого його батько продав належну йому зазначену квартиру відповідачу. Вважає, що вказаний договір купівлі-продажу квартири повинен бути визнаний недійсним, оскільки його батько на момент укладання спірного договору не керував своїми діями та не міг розуміти їх значення, та відповідачем було недобросовісно використано стан алкогольного сп'яніння покійного батька, у зв'язку з тим, що за життя його батько зловживав алкогольними напоями, і весь листопад та грудень аж по день смерті постійно перебував у стані алкогольного сп'яніння, що підтверджено поясненнями сусідів покійного батька, відібраних співробітниками міліції 14.01.2013 року за матеріалами кримінального провадження № 0000242. Вважає, що у батька волевиявлення на укладення такого договору не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Зазначав підстави позову - приписи ст.ст. 15,16,225 ЦК України.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2014 року ухвалено: в задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити повністю; судові витрати віднести на рахунок позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 06.12.2012 року ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_1; угода посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., реєстровий номер 7489.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивач в якості підстави недійсності правочину посилається на приписи ст. 225 ЦК України, відповідно до якої правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Заявлена позивачем підстава позову передбачає, таким чином, встановлення чи знала або повинна була знати дієздатна сторона правочину про недієздатність, обмежену чи часткову дієздатність другої сторони (в даному випадку померлого ОСОБА_4), утім, суду не було надано доказів у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України, на підставі яких суд мав би змогу встановити даний факт (ст.ст. 10, 60, 11 ЦПК України). Суд позбавлений зробити висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину через ненадання доказів, які би свідчили про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Утім, позивач не виконав обов'язок доказування, не заявляв клопотань про забезпечення доказів, зокрема, шляхом їх витребування, призначення експертизи тощо, у зв'язку з чим суд мав змогу дійти до іншого висновку у справі, яка розглядалася. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (зокрема, висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину має підтверджуватися висновком експертизи в сукупності з іншими доказами), яких суду надано не було. Таким чином, оскільки суд при ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість, а усні пояснення позивача про зловживання його померлим батьком алкогольними напоями не відповідають цим вимогам закону, та суд позбавлений, розглядаючи справу у порядку цивільного судочинства, за власною ініціативою збирати докази та джерела отримання доказів вичерпані тощо, тому підстави для задоволення даного позову відсутні.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно вирішив спір.

Судова колегія встановила і це підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_4. Як спадкоємець першої черги за законом після смерті батька, позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

ОСОБА_4 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 21.11.2012 року за реєстром за № 3-3162, зареєстрованого комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за реєстраційним № 38000950 (а.с.143-144).

Згідно договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 06.12.2012 року, посвідченого нотаріально, ОСОБА_4 продав належну йому зазначену квартиру відповідачу ОСОБА_3, про що було здійснено державну реєстрацію права власності в КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради 10.12.2012 року за реєстраційним номером 38000950 (а.с.41-43).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; та лише п'ята частина ст. 203 ЦК України передбачає, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 203 ЦК України насамперед встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а конкретні підстави для визнання договорів недійсними визначені ст.ст. 215, 218 - 235 ЦК України, і такі підстави повинні мати місце саме на час укладення такого договору.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Так, відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 2, 5, 13, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28 квітня 1978 р. N 3 (далі - роз'яснення Пленуму), угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановлювати наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і встановлення певних юридичних наслідків.

Пункт 16 зазначеної постанови роз'яснює, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, судова колегія за клопотанням представника апелянта про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи відносно померлого ОСОБА_4 для встановлення факту знаходження його 06.12.2012 року в день укладення спірного договору купівлі-продажу квартири у безпорадному стані, який позбавив його можливості розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.149), ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2014 року призначена по справі судова посмертна психіатрична експертиза.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 14 від 19.02.2015 року (а.с.261-263) - ОСОБА_4 в період часу складання та підписання договору купівлі-продажу квартири 06 грудня 2012 року не страждав психічним захворюванням та міг по своєму психічному стану розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Досліджуючи даний висновок експертизи у сукупності з іншими доказами у справі, зокрема, витребуваними апеляційною судовою інстанцією копією нотаріальної справи заведеною у відповідності до укладеного спірного договору купівлі-продажу квартири (а.с.163-191), матеріалів кримінального провадження № 0000242 за 2013 рік за фактом пошкодження майна гр. ОСОБА_2 за ознаками складу злочину передбаченого ст. 194 ч.1 КК України (а.с. 192-235), судова колегія вважає, що не має підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 06.12.2012 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оскільки не встановлено, що померла особа ОСОБА_4 у момент вчинення правочину перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Згідно ч.3 ст. 10, ст.ст. 57-60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази повинні бути належними і допустимими. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Викладені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та стосуються переоцінки доказів у справ і незгоди з висновками суду по їх оцінці, що не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду постановлено у відповідності з вимогами закону та не має підстав для його скасування, і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді О.М. Осіян

З.М. Пономарь