Справа №487/654/14-ц 15.06.2015 15.06.2015 15.06.2015
Провадження №22-ц/784/1339/15 Головуючий у 1 інстанції Темнікова А.О.
Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

іменем України

15 червня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І. та Самчишиної Н.В..,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

з участю:

представника ВДВС ОСОБА_2,

представника боржника ОСОБА_3 ОСОБА_4,

стягувача - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2015 року, постановлену у цивільній справі за поданням старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина ОСОБА_3, -

у с т а н о в и л а :

21 січня 2014 року старший державний виконавець Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (далі Заводський ВДВС ММУЮ)звернувся до суду із зазначеним поданням, яке обґрунтував наступним.

На виконанні у Заводському ВДВС ММУЮ перебуває зведене виконавче провадження з примусового виконання наказу, виданого 01 липня 2013 року Господарським судом Миколаївської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 79 699 гривень 69 копійок заборгованості за договором поставки, 3% річних в розмірі 3 091 гривень 91 копійок, та 1 655 гривень 77 копійок судових витрат; виконавчого листа №2/487/2136/2013, виданого 11 жовтня 2013 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 165 140 гривень та 1 651 гривень 40 копійок судових витрат.

Станом на 21 січня 2014 року боржником сплачено борг на загальну суму 5 850 гривень.

01 листопада 2013 року до Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції надійшла заява ОСОБА_5 з проханням направити до суду подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_3

Відповідно до даних Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області боржник ОСОБА_3О був документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон.

Посилаючись на те, що боржником судові рішення в добровільному порядку не виконані, а його виїзд може суттєво ускладнити або взагалі унеможливити виконання рішень суду, старший державний виконавець просив суд тимчасово обмежити ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України без вилучення паспорту.

Подання розглядалось судам неодноразово.

Останньою ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2015 року в задоволені клопотання Заводського ВДВС ММУЮ відмовлено.

Заводський ВДВС ММУЮ подав на цю ухвалу апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати і повернути подання до суду 1 інстанції для його повторного вирішення, оскільки, як на його думку, вона не відповідає чинному цивільно-процесуальному законодавству.

Апеляційну скаргу слід відхилити і залишити без змін оскаржену ухвалу суду 1 інстанції, оскільки районний суд постановив її з додержанням норм процесуального права.

Так, постановляючи оскаржену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем не доведено, що усі можливості для виконання судових рішень ним вичерпані, а боржник, з метою ухилення від їх виконання, має реальний намір покинути територію України. За такого, як на думку районного суду, обмеження того у праві виїзду за межі України було б грубим порушенням конституційного права особи на свободу пересування, що є неприпустимим.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, вважає їх доведеними, а висновки, щодо результату вирішення справи - вірними, обґрунтованими й законними

В силу ст. 3 Конституції України - людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Держава відповідає перед людиною за свою діяльність.

Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, що здійснюється нею через систему відповідних державних органів, а також судів.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (далі Пакт), кожна людина є вільної у виборі місця перебування і вправі покидати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, або які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення, прав і свобод інших осіб.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування.

Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України і може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом від 21 січня 1994 р. № 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" (далі - Закон № 3857-XII).

Положеннями ст. 6 цього Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках:

· якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (п. 2);

· якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань (п. 5); якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (п. 8).

З набранням чинності з 9 березня 2011 р. Закону від 4 листопада 2010 р. № 2677-VI "Про внесення змін до Закону України "Про виконавче провадження" та деяких інших законодавчих актів щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)" закріплено право державного виконавця, у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України.

У звязку з цим, Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України) доповнено ст. 377-1, яка є спеціальною, і якою врегульовано вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Іншого способу обмеження у праві виїзду за межі України законодавець не передбачив, а тому встановлення такого обмеження в інший спосіб є неприпустимим.

З урахуванням викладеного, слід дійти висновку, що вирішення судами питання про обмеження у праві виїзду за межі України можливе тільки у порядку, визначеному ст. 377-1 ЦПК України, лише за поданням державного виконавця на підставі п. 18 ст. 11 Закону № 606-XIV і у зв'язку з ухиленням боржника від виконання судового рішення чи рішення іншого органу, що перебуває на виконанні (п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII).

За змістом ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується судом за місцезнаходженням органу ДВС в порядку, передбаченому цим Кодексом щодо боржників у виконавчому провадженні, за будь-якими виконавчими документами, передбаченими ст. 17 Закону № 606-XIV, примусове виконання яких здійснюється ДВС.

При цьому, саме на державному виконавцю лежить обов'язок довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

За змістом п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право лише у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Оскільки чинне законодавство не містить визначення поняття "ухилення", а практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня, то під «ухиленням» від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV, слід розуміти такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків, у зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання

Саме ці діяння, а також наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, і підлягають доведенню у суді.

І тільки за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання" можливе задоволення такого подання.

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1 зазначеного вище Кодексу, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Оскільки законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність самого факту невиконання зобов'язань, а тільки за ухилення від їх виконання, то з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясовувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

При цьому слід зазначити, що ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям.

Невиконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо.

Встановлення названих обставин, дає суду підстави для відмови у поданні державного виконавця.

В той же час, встановлення того, що боржник свідомо ухиляється від виконання - маючи змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин, дає суду підстави для задоволення подання.

Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов'язання заходів визначається судом.

Наявність статусу боржника у виконавчому провадженні та непогашенням боргу в добровільному порядку не зумовлюють "необхідність у тимчасовому обмеженні права на виїзд за межі України з метою забезпечення повного та своєчасного виконання виконавчих документів".

Не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків і саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, встановленого державним виконавцем в постанові про відкриття виконавчого провадження.

У зв'язку із цим не можна говорити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні у разі, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

На підставі наведеного вище, можна зробити висновок, що поняття «ухилення» від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Судовий розгляд справи про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України закінчується постановленням ухвали, яка за своєю формою та змістом повинна відповідати вимогам статей 208 - 210 ЦПК.

Вступна частина такої ухвали повинна містити час та місце її постановлення; повне найменування суду, що прийняв ухвалу; прізвище та ініціали судді та секретаря судового засідання; ім'я, прізвище, по батькові державного виконавця, який брав участь у справі (відповідно до ст. 377-1 ЦПК), а також предмет подання.

В описовій частині ухвали зазначається про суть питання, яке вирішується, зокрема зазначається: зміст і підстави внесеного подання; пояснення державного виконавця, якщо він брав участь у розгляді подання, а також зазначаються докази, подані державним виконавцем на підтвердження внесеного подання.

Мотивувальна частина ухвали повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновків, і норми закону, якими керувався суд, постановляючи ухвалу. Зокрема, у цій частині ухвали суд повинен наводити встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, з яких він виходив при вирішенні подання, мотиви визнання одних фактів та доказів, якими обґрунтовувалось подання, та відхилення інших.

Резолютивна частина ухвали повинна містити:

· висновок суду про задоволення або відмову в задоволенні подання щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, а також строк і порядок набрання ухвалою законної сили та її оскарження.

· прізвище, ім'я, по батькові боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи, число, місяць і рік народження, місце реєстрації для боржника-фізичної особи або юридична адреса для боржника-юридичної особи і фактичне місце проживання або знаходження відповідно для фізичних і юридичних осіб, також з обов'язковим зазначенням громадянства країни боржника;

· висновки про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника, без тимчасового затримання чи вилучення паспорта або іншого документа, який посвідчує особу та надає право виїзду з і в'їзду в Україну, з обовязковим зазначенням, до якого моменту діють обмеження.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України право оскаржити ухвалу суду першої інстанції щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України мають: державний виконавець, який вніс подання, сторони виконавчого провадження та інші зацікавлені особи.

Підставами для скасування ухвал судів першої інстанції можуть бути такі помилки: відсутність вирішення питання про відкриття провадження за поданням державного виконавця, порушення процедури розгляду подання, недоведення ухилення від виконання зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржена ухвала постановлена у відповідності з виписаним вище, а тому її слід вважати обґрунтованою та законною.

Так, державним виконавцем ні у суді 1 інстанції, ні у засіданні суду апеляційної інстанції не надано доказів тому, що боржник свідомо ухиляється від виконання судового рішення на користь ОСОБА_5 Маючи змогу виконати це зобов'язання у повному обсязі або частково, він не робить цього без поважних причин. Більше того, у матеріалах справ є докази тому, що у боржника є майно, яке слід було б направити на погашення боргу, проте виконавча служба цього не робить.

Крім того, боржник в міру своїх можливостей, іншого у справі не доведено, погашає борг добровільно, що теж є перешкодою для його обмеження у виїзді за межі України.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу, про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції даної цивільної справи, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженої ухвали, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення подання.

Керуючись ст.ст. 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів судової палати,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції відхилити.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: