У х в а л а

іменем україни

10 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Карпенко С.О.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління юстиції у м. Києві, Третя державна нотаріальна контора м. Києва, про усунення від права на спадкування та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління юстиції у м. Києві, Третя державна нотаріальна контора м. Києва, про зміну черговості одержання права на спадкування та прийняття спадщини за касаційною скаргою ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_1, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 5 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2009 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила усунути ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від права на спадкування майна ОСОБА_7

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок хронічної ішемічної хвороби серця померла її двоюрідна сестра ОСОБА_7, після смерті якої відкрилась спадщина на квартири АДРЕСА_1. В установлений законом строк позивач та відповідачі, які є також двоюрідними братом і сестрою, звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Позивач вважає, що відповідачі мають бути усунуті від права на спадкування як такі, що ухилялися від надання допомоги спадкодавцеві.

У червні 2011 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, в якому просила встановити факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_7 з жовтня 2003 року по березень 2009 року, визнати за нею право на спадкування.

Посилалась на те, що з жовтня 2003 року вона проживала однією сім'єю зі своєю двоюрідною бабусею ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, по АДРЕСА_1. Зазначає, що ОСОБА_7 потребувала постійного стороннього догляду і допомоги, які вона їй забезпечувала.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 5 серпня 2014 року, у задоволенні позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 5 серпня 2014 року в частині відмови у задоволенні її позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 серпня 2014 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 5 серпня 2014 року на підставі п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_1, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 5 серпня 2014 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_6, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу та про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з необґрунтованості позовних вимог у зв'язку з їх недоведеністю. Доводів щодо незаконності судових рішень в частині вирішення позову ОСОБА_5 касаційна скарга не містить.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2013 року та ухвала апеляційного суду м. Києва від 5 серпня 2014 року постановлені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 5 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.О.Карпенко
Судді: В.І.Амелін В.П.Гончар