Справа №489/1608/15-ц 24.07.2015 24.07.2015 24.07.2015
Провадження №22-ц/784/1799/15
Категорія 27 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач апеляційного суду - ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Шаманської Н.О.,

суддів - Данилової О.О.,Лівінського І.В.,

при секретарях судових засідань ОСОБА_3, ОСОБА_4,

за участю: позивача ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6, третьої особи ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

представника позивача ОСОБА_8

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 червня 2015 р. по справі за позовом

ОСОБА_5

до

публічного акціонерного товариства «ОСОБА_9 Аваль»

(далі-ПАТ «ОСОБА_9 Аваль»),

третя особа ОСОБА_7,

про визнання правочинів недійсними,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 р. ОСОБА_5 звернувся з позовом до ПАТ «ОСОБА_9 Аваль» про визнання майна спільної сумісною власністю подружжя, визнання недійсними генерального кредитного договору та договору іпотеки.

Позивач зазначав, що 18 січня 2008 р. між ним та ПАТ «ОСОБА_9 Аваль» був укладений Генеральний кредитний договір № 010/01-04/08-20, в рамках якого укладені два кредитні договори № 014/01-04/08-21 та № 014/01-04/08-22, за умовами яких він отримав кредитні кошти в розмірах 30 000 дол. США та 18 420 дол. США відповідно зі сплатою 12,75% річних за користування кредитом, строком до 17 січня 2018 р.

Одночасно, з метою забезпечення виконання цього договору того ж дня з позивачем укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно 976/1000 нежитлового приміщення-підвалу № 65-1 та № 65-11, загальною площею 346,8 кв.м., розташованого в житловому будинку літ. А по проспекту Жовтневому, 20/4 в м. Миколаєві.

Посилаючись на те, що відповідач не повідомив його у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту, не зазначив її у Генеральному кредитному договорі; будучи у шлюбі з ОСОБА_7 на момент укладення вказаних вище договорів, банк не отримував письмової згоди дружини, а також іншого співвласника нежитлового приміщення на їх укладення, що є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 368 ЦК України, ст. 65 СК України та ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку», уточнивши в подальшому позовні вимоги, позивач просив визнати недійсними Генеральний кредитний договір, а також укладені на його підставі кредитні договори, та договір іпотеки.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 червня 2015 р. в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі, представник позивача ОСОБА_8, посилаючись на ті ж самі обставини, що стали підставою звернення до суду, просив скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18 січня 2008 р. між ПАТ «ОСОБА_9 Аваль» та ОСОБА_5 укладено генеральний кредитний договір № 010/01-04/08-20, в рамках якого укладено два кредитних договори за №№ 014/01-04/08-21 та 014/01-04/08-22. Відповідно до умов кредитних договорів, позивач отримав кредитні кошти в розмірах 30 000 дол. США та 18 420 дол. США під 12,75 відсотків річних, строком до 17 січня 2018 р.

У якості забезпечення виконання позичальником своїх зобовязань, які випливають з генерального кредитного договору № 010/01-04/08-20 від 18 січня 2008 р., в цей же день між сторонами укладено іпотечний договір, за яким останній передав в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме нежитлові приміщення-підвалу № 65-1 та № 65-11, загальною площею 346, 8 кв.м., розташованого в житловому будинку літ. А по проспекту Жовтневому, 20/4 в м. Миколаєві.

В зазначених договорах сторони письмово виконали вимоги статей 1048-1052, 1054 ЦК України та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 р. (з наступними змінами) та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо визначення істотних умов правочину, зокрема, досягли згоди з усіх істотних умов договору: мети; суми і строку кредиту; умов і порядку його видачі та погашення; способу забезпечення зобов'язань позичальника; відсоткової ставки; порядку плати за кредит; порядку зміни та припинення дії договору.

Підпунктом «б» пункту 1.12.1 кредитних договорів позичальник гарантував, що умови договорів для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими, а пунктом 1.12.2 сторони погодили про досягнення згоди з усіх істотних умов.

До того ж, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 березня 2015 р. частково задоволено вимоги ПАТ «ОСОБА_9 Аваль» до ОСОБА_5 та стягнуто з останнього 275 086,06 дол. США, що еквівалентно 3 562 364,48 грн., заборгованості за генеральним кредитним договором № 010/01-04/08-20 від 18 січня 2008 р. При вирішенні даної справи судом встановлено часткове погашення позичальником боргових зобовязань, що підтверджує відсутність у останнього не узгоджених з банком умов, в т.ч. і в частині сукупної вартості кредиту.

Матеріалами справи також підтверджується, що згода дружини позивача ОСОБА_7 на отримання чоловіком кредитних коштів в сумі 318 420 дол. США була нею надана письмово та нотаріально посвідчена.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорювані генеральний кредитний договір та кредитні договори, укладені з дотриманням законодавства чинного на дату їх підписання сторонами, а відповідачем дотримано вимоги законодавства про ознайомлення позичальника із сукупною вартістю кредиту, а тому вірно відмовив у задоволенні позову.

Посилання апелянта на те, що Банком не дотримано вимог закону щодо надання споживачу інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту спростовуються додатками № 2 до кредитних договорів № 014/01-04/08-21 та № 014/01-04/08-22 ( а.с. 62, 73), з яких вбачається, що позивач був ознайомлений у письмовому вигляді з сукупної вартістю кредиту.

Не може бути підставою для скасування судового рішення й посилання апелянта на відсутність письмової згоди на передачу в іпотеку нежитлового приміщення, іншого співвласника спірного приміщення, оскільки на час укладання договору іпотеки ОСОБА_5 був єдиним власником приміщення підвалу № 65-1 та № 65-11, загальною площею 346, 8 кв.м., розташованого в житловому будинку літ. А по проспекту Жовтневому, 20/4 в м. Миколаєві, про що свідчить як договір іпотеки ( а.с. 22-27) , так і договір купівлі-продажу від 18 січня 2008 р., укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 (а.с. 76-77). Зміни щодо обєкту нерухомості, внесені після укладення договору іпотеки , не тягнуть за собою визнання цього договору недійсним.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_8 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 червня 2015 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: