Справа № 376/2554/14 Головуючий у І інстанції Віговський С. І.
Провадження № 22-ц/780/1378/15 Доповідач у 2 інстанції Білоконь
Категорія 18 19.03.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

19 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді - Білоконь О.В.,

суддів: Гуль В.В., Савченка С.І.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 28 листопада 2014 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договорами позики ,-

встановила:

У жовтні 2014 року позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що починаючи з 25 квітня 2013 року по 25 листопада 2013 року між ним та відповідачем в простій письмовій формі були укладені договори позики відповідно до яких він надає позичальнику ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 113700 грн., а ОСОБА_2 в свою чергу зобов'язується повернути грошові кошти до 25 лютого 2014 року та сплатити пеню в розмірі 10 % за кожен день прострочення.

Позивач взяті на себе зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а відповідач не виконав, оскільки станом на 29 жовтня 2014 року не повернув грошові кошти в розмірі 113700 грн.

Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договорами позики на загальну суму 113700 грн.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 28 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідач брав у нього у борг грошові кошти, що підтверджено договорами позики, а висновки суду про те, що відповідач не брав у нього в борг грошові кошти, є голослівними.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 квітня 2013 року, 11 жовтня 2013 року та 25 листопада 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали п»ять письмових договорів позики.

Відповідно до умов цих договорів позики, позикодавець ОСОБА_1 надає позику готівкою у загальній сумі 113700 грн. позичальнику ОСОБА_2, який зобов»язався повернути ці грошові кошти з кінцевим терміном повернення заборгованості до 25 лютого 2014 року.

Факт добровільного підписання цих договорів сторонами не оспорюється, ці правочини є чинними.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів щодо отримання грошових коштів відповідачем.

Однак, такий висновок суду не ґрунтується на вимогах закону та матеріалах справи, і з ним колегія суддів погодитись не може.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

На підставі ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

При розгляді справи № 6-63цс13 Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором тільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Сторони при укладенні у письмовій формі п»ятьох договорів позики погодили між собою їх умови, підписали їх добровільно, відповідач не звертався ні до суду, ні до правоохоронних органів про будь-яке порушення його прав ОСОБА_1, тому колегія суддів вважає, що письмова форма договорів позики внаслідок їх реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Висновок про те, що грошові кошти насправді не передавались позивачем відповідачу, суд першої інстанції обґрунтовує тим, що позивач не надав розписку або іншого доказу, який би засвідчив факт передачі грошей позивачем відповідачу. Разом з тим, розписка про отримання грошей може підтверджувати факт їх передачі, однак відсутність розписки при наявності письмових договорів позики не свідчить про те, що грошові кошти не передавались позивачем відповідачу.

Проте, вирішуючи спір, суд у порушення вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України на зазначене уваги не звернув

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо за своїм внутрішнім переконанням. Результати оцінки доказів відображаються в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті

Отже судом першої інстанції не з'ясовано всі обставини справи, не досліджено всі докази та не надано їм оцінки.

З'ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

За таких обставин, висновок суду про відмову в задоволенні позову є незаконним і необґрунтованим, тому рішення суду підлягає скасуванню та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договорами позики та документально підтверджених судових витрат за сплату судового збору.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України , колегія суддів , -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 28 листопада 2014 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договорами позики від 25 квітня 2013 року, 11 жовтня 2013 року та 25 листопада 2013 року в розмірі 113700 грн. та судові витрати по справі в сумі 556 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: