Справа № 2-1404/11 Провадження № 22-ц/772/1740/2015Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 2Доповідач Медяний В. М.
У Х В А Л А

Апеляційного суду Вінницької області

від "10" серпня 2015 р.

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі :

Головуючого: Медяного В.М.,

Суддів: Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

при секретарі : Агеєвій Г.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 комітету Вінницької міської ради про визнання права власності,

за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 20 квітня 2011 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_4 комітету Вінницької області про визнання права власності. Посилаються на те, що відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 11.07.2008 року вони являються співвласниками в рівних частках квартири №8, 22, що розташована в будинку №13 по вул. Козицького в м. Вінниці. В подальшому згідно висновку спеціаліста ними було здійснено переобладнання вказаної квартири з дотриманням усіх необхідних для цього норм. За час володіння та користування переобладнаною та добудованою квартирою скарг та заперечень на їхню адресу не надходило. Проте, відповідач у справі ОСОБА_4 комітет Вінницької міської ради не дивлячись на наявність наданого ними експертного висновку спеціаліста головного управління МВС України у Вінницькій області науково-дослідного експертно-криміналістичного центру в м. Вінниці в експлуатацію переобладнану та добудовану квартиру так і не приймає. Тому позивачі вимушені були звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 20 квітня 2011 року позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право спільної часткової власності в рівних частках по 1/2 частці нежитлових приміщень №8, 22 в будинку №13 розташованого в м. Вінниці по вул. Козицького, до складу якого входять перераховані приміщення загальною площею 273,3 кв.м. (а.с.42-45).

В апеляційній скарзі, особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції від 20 квітня 2011 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право спільної часткової власності на нежитлові приміщення загальною площею 187,7 кв.м. в рівних частках по 1/2 частці, що розташовані в АДРЕСА_1, 22., а також визнати за ним (ОСОБА_5В.) та ОСОБА_2 право спільної часткової власності на нежитлові приміщення загальною площею 85,6 кв.м. в рівних частках по 1/2 частці, що розташовані в м. Вінниці по вул. Козицького, 13 кв. № 8,22. Зазначив, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим через порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с.54- 56).

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник скаржника - особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_5 ОСОБА_6 апеляційну скаргу свого довірителя повністю підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_7 апеляційну скаргу визнав частково, не заперечував проти скасування рішення суду і закриття провадження у справі у звязку з відмовою ОСОБА_2 від позову.

Представники позивача ОСОБА_3 ОСОБА_8 та ОСОБА_9 апеляційну скаргу не визнали та заперечили проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність на необґрунтованість. Категорично заперечували проти задоволення заяви позивача ОСОБА_2 про відмову від позову, оскільки вважають що такі дії суперечать правам та інтересам іншого позивача у справі ОСОБА_3

Представник відповідача ОСОБА_4 комітету Вінницької міської ради ОСОБА_10 апеляційну скаргу також не визнав та заперечив проти її задоволення, посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність. Просив рішення суду залишити без змін, оскільки відповідач ОСОБА_4 комітет Вінницької міської ради погоджується з даним рішенням та його не оскаржував.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін у справі, що зявилися до суду, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобовязана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3, суд першої інстанції встановив та виходив з того, що відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 11 липня 2008 року, зареєстрованого в КП «ВООБТІ» 25 липня 2008 року, в реєстровій книзі за №778 за реєстровим №521, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 являлись співвласниками в рівних частках квартири № 8, 22, яка розташована в будинку №13 в м. Вінниця по вул. Козицького, до складу якої входили: 1- коридор площею 3.8 кв. м., 2- вітальня площею 14,2 кв. м., 3- коридор площею 4,4 кв. м., 4- кабінет площею 13,8 кв. м., 5- спортивний зал площею 15,7 кв. м., 6- сауна площею 5,1 кв. м., 7- душова площею 0,8 кв. м., 8- туалет площею 1,0 кв. м., 9- роздягальня площею 4,8 кв. м., 10-коридор площею 6,4 кв. м., 11- їдальня площею 20,7 кв. м., 12 - кухня площею 5,5 кв. м., 13- ванна площею 7,5 кв. м., 14 - коридор площею 8,6 кв. м., 15 кімната площею 10,8 кв. м., 16 - кімната площею 19,6 кв. м., 17 - кімната площею 29,2 кв. м., 18- кімната площею 15,8 кв. м., загальною площею 187,7 кв. м., житловою - 96,1 кв. м., сараю літ. «В».

ОСОБА_2 та ОСОБА_3, переобладнали належну їм квартиру під нежитлові приміщення і внаслідок здійсненого перепланування, до складу нежитлових приміщень №8,22 в будинку №13, розташованого в м. Вінниця по вул. Козицького увійшли : в підвалі коридор 8,22-1 площею 3,8 кв.м., передпокій 8,22-2 площею 14,2 кв.м., коридор 8,22-3 площею 4,0 кв.м., кабінет 8,22-4 площею 14,8 кв.м., необладнане приміщення 8,22-5 площею 7,8 кв.м., необладнане приміщення 8,22-6 площею 3,3 кв.м., необладнане приміщення 8,22-7 площею 12,3 кв.м., необладнане приміщення 8,22-8 площею 1,2 кв.м., необладнане приміщення 8,22-9 площею 7,8 кв.м., необладнане приміщення 8,22-10 площею 9,4 кв.м., туалет 8,22-11 площею 0,9 кв.м., необладнане приміщення 8,22-12 площею 14,2 кв.м., необладнане приміщення 8,22-13 площею 17,3 кв.м., необладнане приміщення 8,22-14 площею 9,6 кв.м., спортзал 8,22-15 площею 17,2 кв.м., сауна 8,22-16 площею 5,1 кв.м., роздягальня 8,22-17 площею 4,8 кв.м., душова 8,22-18 площею 0,8 кв.м., туалет 8,22-19 площею 1,0 кв.м., на І - му поверсі: коридор 8,22-20 площею 9,6 кв.м., їдальня 8,22-21 площею 18,2 кв.м., кухня 8,22-22 площею 5,5 кв.м., ванна 8,22-23 площею 7,6 кв.м., коридор 8,22-24 площею 8,1 кв.м., кабінет 8,22-25 площею 13,7 кв.м., кабінет 8,22-26 площею 19,3 кв.м., кабінет 8,22-27 площею 27,4 кв.м., кабінет 8,22-28 площею 14,4 кв.м. загальною площею 273,3 кв.м.

Для здійснення переобладнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до фахівців, які у відповідності до будівельних, протипожежних та санітарних вимог переобладнали належну їм квартиру під нежитлові приміщення.

Встановлено, що перепланування квартири під нежитлові приміщення здійснене з дотриманням будівельно-технічним, санітарно-епідеміологічним та протипожежним нормам, що підтверджується експертним висновком спеціаліста головного управління МВС України у Вінницькій області науково-дослідного експертно-криміналістичного центру в м. Вінниці по стану будівельних конструкцій, згідно якого фізичний стан і величина фізичного зносу елементів і конструктивів квартири № 8, 22, розташованої за адресою: м. Вінниця, вул. Козицького. буд. 13. визначений як "задовільний". Станом на момент огляду приміщень квартири № 8, 22, розташованої за адресою: м. Вінниця, вул. Козицького, буд. №13 порушень та недопустимих деформацій, які б впливали на несучу спроможність конструкцій будинку не виявлено, будівництво виконано з дотриманням до будівельно-технічних, протипожежних та санітарно-епідеміологічних вимог. Крім того, права та інтереси будь-яких осіб не порушені про що свідчать заяви ОСОБА_11 та ОСОБА_12.

Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 р. «Про затвердження тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно» державна реєстрація права власності на нерухоме майно здійснюється лише за умови наявності правовстановлюючих документів.

Відповідно до п. 6 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 р. № 7/5, фізичним та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності акта комісії про прийняття об'єкта і введення його в експлуатацію, оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування.

У відповідності до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» облік та реєстрація майна належить до повноважень відповідних рад.

Судом встановлено, що відсутність правовстановлюючих документів на вказане переобладнане майно та ухилення від складання акту введення майна в експлуатацію, порушує права ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо володіння, користування та розпорядження спірним об'єктом нерухомого майна.

Таким чином, приймаючи до уваги те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за власний рахунок було переобладнано квартиру під нежитлові приміщення, а також те, що вони відповідають будівельним, санітарним, протипожежним нормам та правилам, які діють в Україні, приймаючи до уваги, що зроблені ними переобладнання власного нерухомого майна не порушують права та інтереси будь-яких інших осіб, ОСОБА_4 комітет Вінницької міської ради не заперечує проти вимог про визнання права власності на переобладнане нерухоме майно, тому суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення даного позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так, частиною 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» розяснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 292 сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Також згідно частини 3 статті 14 ЦПК України обовязковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням порушуються їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції у даній справі, особа, яка не брала участі у справі ОСОБА_5 вважає, що суд даним рішенням від 20.04.2011 року вирішив питання про його права та обов'язки.

Зокрема, ОСОБА_5 в доводах своєї апеляційної скарги посилається на те, що 20.05.2010 року між ним (ОСОБА_5В.) та ОСОБА_2 було укладено договір про спільну діяльність, копію якого ним додано до апеляційної скарги. За цим договором та на виконання його умов, ОСОБА_5 було передано ОСОБА_13 грошові кошти в сумі 300000,00 грн., а останній зобов'язався використати зазначені кошти для проведення будівництва, реконструкції та виготовлення необхідної технічної документації на приміщення, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Козицького. буд. 13, з метою його подальшого використання для здійснення спільної підприємницької діяльності, яку було домовлено здійснювати в подальшому обопільно на підставі окремого відповідного договору. Зазначає, що істотною умовою договору про співпрацю у відповідності до розділу 3 Договору передбачено, що ОСОБА_13 зобовязується використати передані ОСОБА_5 грошові кошти на добудову, перепланування, поліпшення приміщення, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Козицького, буд. 13. кв.№8,22, замовити та виготовити всю необхідну технічну документацію передбачену вимогами чинного законодавства та ДБНів, для підготовки та прийняття майна в експлуатацію. Також ОСОБА_13 зобовязався повідомити ОСОБА_5 про виконання зазначених вище зобовязань в строк до 01.04.2015 року.

Таким чином ОСОБА_5 вважає, що між ним та ОСОБА_2 виникли договірні правовідносини в результаті яких він набув право на частку в майні, а тому оскільки оскаржуваним рішенням Ленінським районним судом міста Вінниці 20 квітня 2011 року даний спір було вирішено без його участі та з порушенням його права володіння та користування ним, тому суд не врахував його прав на частку в створеному за його кошти майні.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими доводами апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Так зокрема, постановою Кабінету Міністрів України № 703 від 22 червня 2011 року затверджено Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до п. 29 вищезазначеного Порядку визначено , що для проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок, будівлю, споруду (їх окрему частину), квартиру, житлове та нежитлове приміщення заявник, крім документів, що зазначені у пунктах 27 і 28 цього Порядку, подає органові державної реєстрації прав документ, що містить технічну характеристику такого обєкта нерухомого майна і формується за результатами проведення його технічної інвентаризації, форму та вимоги до заповнення якого встановлює Мінрегіон разом з Мін'юстом.

Скаржник ОСОБА_5 просить у вимогах своєї апеляційній скарзі визнати право власності в рівних частках за ОСОБА_14 та ОСОБА_14. І.В. на нежитлові приміщення загальною площею 187,7 кв.м. в рівних частках по ? частці, а також за ним (ОСОБА_5В.) і ОСОБА_14 в рівних частках по ? частці на нежитлові приміщення загальною площею 85,6 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_2, 22 без визначення площі та кількості конкретних приміщень, які входять у площу 187.7 кв.м. та 85.6 кв.м., що за своїм змістом є такою, що суперечить п.29 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення від 20.04.2011 року ОСОБА_13 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_3 13 у м. Вінниці без виділу часток в натурі, загальною площею 187,7 кв.м. В подальшому після проведення переобладнання площа вищезазначеної квартири збільшилась до 189,5 кв.м.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 3 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 12 червня 2014 року виділено на праві приватної власності ОСОБА_3 належну їй частку у спільному майні у нежитловому приміщенні № 8, 22 буд. №13 по вул.. Козицького у м. Вінниці, а саме: їдальню -21, площею 18,2 кв.м. , кухню -22 , площею 5,5 кв.м, ванну-23 , площею 7,6 кв.м., коридор -24, площею 8,1 кв.м., кухню 22, площею 13,7 кв.м., кабінет-26, площею 19,3 кв.м., кабінет 28, площею 14,4 кв.м., згідно з варіантом 1 висновку судової будівельно-технічної експертизи № ОС-128 від 26.12.2013 року, загальною площею 86,8 кв.м., вартістю 674870 грн., що становить 46/100 частки.

Також виділено на праві приватної власності ОСОБА_2 належну йому частку у спільному майні у нежитловому приміщенні № 8,22 в буд. № 13 по вул.. Козицького у м. Вінниці, а саме: коридор 1, площею 3,8 кв.м., передпокій -2 . площею 7,1 кв..м , коридор -3 . площею 4,0 кв.м., кабінет - 4 , площею 14,8 кв.м.. спортзал 15, площею 17.2 кв.м., сауну -16, площею 5.1 кв.м., роздягальня -17, площею 4,8 кв.м, душову - 18 , туалет -19, площею 1,0 кв.м., коридор 20, площею 4,8 кв.м., кабінет - 27 згідно з варіантом 1 висновку судової будівельно-технічної експертизи № ОС-128 від 26.12.2013 року, загальною площею 102,7 кв.м., що становить 54/100 частки.

Таким чином, як вбачається з вищезазначеного суд визначив частки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в розмірі 54/100 та 46/100 та провів виділ приміщень загальною площею 189,5 кв..м.

Як зазначалось, відповідно до вимог ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням порушуються їхні права, свободи чи інтереси.

Як вбачається з прохальної частини апеляційної скарги апелянт ОСОБА_5 просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким зокрема визнати за ОСОБА_14 та ОСОБА_3 право спільної часткової власності на нежитлові приміщення загальною площею 187,7 кв.м. в рівних частках по ? частці. Фактично апелянт бажає змінити і розмір частки ОСОБА_3 і площу яка їй відповідає відповідно до вищезазначеного рішення суду, яке набрало законної сили.

Відповідно до вимог частини 1 статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів, що виникають з цивільних , житлових , земельних , сімейних , трудових правовідносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до вимог статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Також відповідно до положень статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та відповідно обрати спосіб захисту свого порушеного права, враховуючи вимоги частини 2 ст. 16 ЦК України.

Як вбачається з прохальної частини апеляційної скарги ОСОБА_5 як особа, яка не брала участі у справі самостійно на власний розсуд обрав спосіб захисту як своїх прав та інтересів, так і прав і інтересів позивачів у справі ОСОБА_2 і ОСОБА_3, як власників відповідних часток спірного приміщення та самостійно визначив їх обєм, що суперечить вимогам ст.ст. 15, 16 ЦК України.

Також, як вбачається з оскаржуваного рішення на час його ухвалення а також на час укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 договору про спільну діяльність від 12.05.2010 року співвласниками приміщень № 8, 22 по вул.. Козицького 13 у м. Вінниці в рівних частках були: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2.

За змістом договору про спільну діяльність від 12.05.2010 року ОСОБА_13 та ОСОБА_5 домовились провести переобладнання приміщень , які знаходяться за адресою АДРЕСА_4, 22, отримати правоустановчі документа та укласти в подальшому договір про передачу прав ОСОБА_5 на часку у переобладнаних приміщеннях. ( п.2.2 , п.4.3, п. 5.3 договору від 12.05.2010 року). При цьому 1/2 частка яких належала неповнолітній ОСОБА_3 і про права якої сторони не зазначили.

Таким чином, уклавши договір про спільну діяльність, ОСОБА_13 та ОСОБА_5 не зазначили ОСОБА_3 як співвласника нерухомого майна та фактично взяли на себе зобовязання в подальшому розпорядитись належною їх часткою, зменшивши її в розмірі ( п. 5.3 договору від 12.05.2010 року).

Таким чином дії ОСОБА_13 щодо укладення договору про спільну діяльність від 12.05.2010 року в частині розпорядження належною ОСОБА_3 часткою у приміщеннях № 8, 22 по вул. Козицького 13 у м. Вінниці є такими, що порушують її права на частку у нерухомому майні.

Так, згідно вимог ст. 177 СК України батьки зобовязані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах.

Відповідно до вимог ч. 8 ст. 177 СК України після припинення управління батьки зобовязані повернути дитині майно , яким вони управляли, а також доходи від нього.

Відповідно до вимог частини 2 ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо їх майнових прав : укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу бо обміну жилового будинку, квартири; відмовлятися від майнових прав дитини.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 224 ЦК України правочин вчинений без дозволу органу опіки та піклування ( ст. 71 ЦК України ) є нікчемним.

Відповідно до вимог п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року «Пр судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК ( 435-15) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України ( 254к/96-ВР ) та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України ( 254к/96-ВР ) (статті 1, 8 Конституції Українн). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно п. 4 вище зазначеної постанови судам відповідно до статті 215 ЦК ( 435-15 ) необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочнн є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Таким чином колегія суддів, враховуючи вищевикладені обставини та вимоги норм діючого законодавства вважає , що між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 12.05.2010 року був укладений договір щодо розпорядженням майном належним у тому числі і ОСОБА_3 без дозволу органу опіки та піклування Вінницької міської ради, а тому даний договір є нікчемним. У звязку з цим колегія суддів не може взяти до уваги даний договір, як підставу порушення прав ОСОБА_5 на частку у нерухомому майні та підставу для скасування ухваленого судового рішення.

Враховуючи положення ч. 3 ст. 14 ЦПК України існування договору про спільну діяльність від 12.05.2010 року, укладеного між ОСОБА_14 та ОСОБА_5 не є істотною для справи обставиною, яка може свідчити про неповне зясування судом обставин, що мають значення для розгляду справи за визначеним позивачем предметом, а може бути лише підставою для предявлення ОСОБА_5 нового самостійного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши такі обставини, правильно застосувавши норми матеріального права та не порушивши норм процесуального права, дійшов до вірного та обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Посилання апелянта на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом застосування норм матеріального та процесуального права є безпідставним, не обґрунтованим та таким, що суперечить вимогам Закону та матеріалам справи.

Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції повно зясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх обєктивний склад, права та обовязки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 20 квітня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :підпис. ОСОБА_15

Судді :підписи. ОСОБА_16

ОСОБА_17

Згідно з оригіналом.

Суддя: В.М. Медяний