Справа 534/1269/15
Провадження 2/534/609/15
Рішення

Іменем України

27 липня 2015 року Комсомольський міський суд

Полтавської області

в складі головуючого судді Окунь Т.В.

при секретарі Гончар С.Т.

з участю представників відповідача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Комсомольську цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ВАТ Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат /третя особа на стороні відповідача: ОСОБА_5/ про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

В червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить поновити його на роботі на посаді «заступника начальника колони (автомобільної)» в цех безрейкового транспорту ВАТ ПГЗК, скасувати наказ голови правління ВАТ ПГЗК про звільнення з роботи та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовуються посиланням на порушення відповідачем норм КЗпП України, всупереч яким власник звільнив його з роботи за відсутності правової підстави для застосування п. 2 ст. 40 КЗпП України.

До суду позивач не зявився вдруге (а.с. 36,59), надіславши письмову заяву (а.с.60), із змісту якої вбачається надання ним згоди на розгляд справи за його відсутності.

.Представник відповідача позов не визнав з підстав, наведених в письмових запереченнях на позов (а.с. 51-54). Вимогу про поновлення на роботі вважає необґрунтованою, оскільки звільнення ОСОБА_4 було проведене з дотриманням передбаченої КЗпП України процедури звільнення, з огляду на що просить в задоволенні позову відмовити.

ОСОБА_4 правління ВАТ ПГЗК ОСОБА_5 залучений ухвалою суду від 24 липня 2015 року до участі у справі в якості третьої особи, до суду не зявився, надіславши заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с 61)

Суд, заслухавши пояснення представників відповідача, показання свідка та дослідивши представлені сторонами на обґрунтування заявлених вимог та заперечень письмові докази, встановив наступне:

14 червня 2013 року згідно з наказом № 28к від 14 червня 2013 року ОСОБА_4 був прийнятий на роботу на новостворене робоче місце - посаду заступника начальника колони (автомобільної) в цех безрейкового транспорту ВАТ ПГЗК за строковою трудовою угодою терміном дії до 30 грудня 2013 року включно (а.с. 67). Під час проходження медичного огляду в звязку з працевлаштуванням, згідно із медичним висновком ОСОБА_4 був визнаний придатним працювати на посаді заступника начальника колони (автомобільної). На час його працевлаштування атестація робочого місця власником підприємства проведена не була.

23 січня 2014 року ОСОБА_4 вперше з моменту працевлаштування був госпіталізований до кардіологічного відділення Комсомольської ЦМЛ, де знаходився на стаціонарному лікуванні до 03 лютого 2014 року (а.с. 63).

17 лютого 2014 року під час проходження повторної МСЕК позивачу безстроково була встановлена третя група інвалідності загального захворювання з протипоказаннями тяжкої фізичної праці та психоемоційного навантаження. (а.с. 8).

Як показала суду допитана в якості свідка головний лікар МСЧ ВАТ «ПГЗК» ОСОБА_6, саме в лютому 2014 року, під час перебування позивача на стаціонарному лікуванні та підготовки матеріалів на вимогу МСЕК, вона вперше отримала інформацію щодо наявної у ОСОБА_4 інвалідності, і що по суті було приховане ним під час працевлаштування.

Як вбачається з матеріалів справи, протягом 2014 року позивач загалом перебував на стаціонарному лікуванні 56 днів. В серпні 2014 року до лікарні був доставлений швидкою безпосередньо з робочого місця.

ОСОБА_6 також показала суду, що 29 вересня 2014 року, за наслідками чисельних лікарняних, зокрема останнього, що мав місце після госпіталізації позивача з робочого місця, ЛКК МСЧ ВАТ ПГЗК (а.с. 11) з врахуванням частих загострень захворювання, нестабільного артеріального тиску на фоні приймання препаратів, рекомендацій МСЕК, було надано висновок щодо непридатності ОСОБА_4 до роботи в умовах ЦБТ.

Наступного дня, 30 вересня 2014 року наказом голови Правління ВАТ ПГЗК № 1987 від 30 вересня 2014 року (а.с. 14) ОСОБА_4 був відсторонений від роботи з 30 вересня 2014 року з визначенням його місця перебування в АБК ЦБТ ВАТ «ПГЗК» в умовах пятиденної робочої неділі, з тривалістю робочої зміни 8 годин (а.с. 12) та збереженням середнього заробітку на весь час відсторонення від роботи.

За наслідками відсторонення ОСОБА_4 від роботи, наказом в.о. голови правління ВАТ «ПГЗК» № 2100 від 13 жовтня 2014 року було створено комісію для вирішення питання щодо переведення ОСОБА_4 на легшу роботу у звязку з невідповідністю працівника займаній посаді за станом здоровя (а.с. 15), а 02 грудня 2014 року згідно із наказом голови правління № 2513 від 28.112014 року адміністрацією підприємства була проведена первинна атестація робочого місця заступника начальника колони (автомобільної). За результатами проведених вимірів був встановлений фактор виробничого середовища за ознакою напруженості праці: напруженість аналізаторних функцій, емоційна та інтелектуальна напруженість. (а.с. 43-44). З висновками атестації /після її затвердження ОСОБА_4 правління /а.с. 19/ позивач був ознайомлений під розпис (а.с. 45)..

25 березня 2015 року, за наслідками проведеної атестації та наявними медичними протипоказаннями до виконання трудових обовязків, позивача було запрошено на засідання комісіїдля вирішення питання щодо його переведення на легшу роботу, де згідно із представленим додатком (а.с. 22-24) йому із загального списку вакантних на ВАТ ПГЗК робочих місць було запропоновано обійняти іншу наявну посаду на підприємстві, як по спеціальності, так і будь-яку іншу роботу. Проте, як показав суду начальник відділу кадрів ВАТ ПГЗК ОСОБА_2, позивач відмовився розглядати будь-які варіанти, поставивши відповідну відмітку про власну незгоду про переведення на іншу легку роботу (а.с. а.с. 21-24).

Після засідання комісії позивача знову було госпіталізовано до лікарні, в звязку з чим на лікарняному він перебував протягом періоду з 27.03.2015 року до 10.04. 2015 року, а 07 травня 2015 року його знову було запрошено на засідання комісіїдля вирішення питання щодо переведення на легшу роботу, де позивач в аналогічний спосіб відмовився від будь-яких пропозицій про переведення (а.с. 25-29).

За наслідками проведених засідань, в звязку з категоричною відмовою позивача від переведення на більш легку роботу, головою правління ВАТ ПГЗК було ініційоване його звільнення (а.с. 30), і після отримання відповідної згоди профспілкового комітету (а.с. 31), наказом ОСОБА_4 правління ВАТ ПГЗК № 362к від 15.05.2015 року позивач з 15.05.2015 року був звільнений з займаної посади за ч.2 ст.40 КЗпП України - у звязку із невідповідністю працівника займаній посаді внаслідок стану здоровя, який перешкоджає продовженню даної роботи (а.с. 5)

Вирішуючи питання щодо обгрунтованості позовних вимог ОСОБА_4 про поновлення на роботі, суд виходить з наступного:

За загальною нормою права звільненням без законних підстав слід вважати: звільнення з підстав, не передбачених трудовим законодавством; звільнення з підстав, які передбачені трудовим законодавством, але застосовані неправильно; недотримання процедури звільнення ; невідповідність фактичних даних підставам звільнення.

Зясовуючи, на яких підставах було проведено звільнення ОСОБА_4 та перевіряючи відповідність наказу про звільнення положенням закону, суд наголошує про наступне:

Відповідно до пункту 2 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи. Підґрунтям для звільнення за пунктом 2 статті 40 КЗпП України внаслідок стану здоровя є або фактичні дані, які підтверджують, що внаслідок стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладені на нього трудові обов'язки або стійке порушення функцій організму, визнання працівника інвалідом та наявність протипоказань щодо продовження ним трудової діяльності, підтверджені довідкою медико-соціальної експертної комісії. Відповідно до медичного висновку продовження даної роботи (в наявних умовах праці) має бути протипоказане працівникові за станом здоровя та створювати загрозу для його життя і здоровя (при цьому не має значення, справляється працівник з роботою чи ні). В цьому сенсі невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі - це документально підтверджена неможливість продовжувати виконання роботи працівником за умови що така робота потребує певної кваліфікації чи стану здоровя. Приймаючи до уваги, що КЗпП України прямо не передбачає, в який спосіб має бути виявлена та засвідчена невідповідність стану здоровя працівника виконуваній роботі, суд аналізуючи положення ч.2 ст.40 КЗпП України, та керуючись розясненнями, що містяться в п.24 Постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вважає, що обовязковою передумовою для звільнення за ч.2 ст.40 КЗпП має бути:

1) виявлення невідповідності стану здоровя працівника виконуваній роботі, тобто наявність протипоказань продовженню роботи в існуючих умовах праці в період дії трудового договору;

2) наявність медичного висновку, що підтверджує стан здоровя працівника;

3) існування спеціальних вимог до стану здоровя працівника при виконанні певної роботи чи зайнятті посади;

4) письмова відмова працівника від переведення на іншу роботу.

Виявлена невідповідність займаній посаді за станом здоровя полягає в тому що, працівник за станом здоровя не може впоратися з трудовими обовязками (при цьому відсутня провина працівника в неналежному виконанні обовязків), або продовження даної роботи протипоказано працівникові за станом здоровя (відповідно до карти умов праці на робочому місці) та створює загрозу його життю й здоровю, або - через стан здоровя подальше виконання працівником трудових обовязків створює небезпеку для членів трудового колективу, або громадян, яких обслуговує працівник і це перешкоджає подальшому продовженню роботи.

Як вбачається з матеріалів справи, вперше на стаціонарне лікування позивач був госпіталізований через півроку після прийняття на роботу, та згодом, протягом всього часу його перебування на посаді заступника начальника колони, мали місце ще три лікарняних, загальна тривалість яких протягом восьми місяців роботи склала 56 днів, що дає суду підставу погодитись з позицією відповідача стосовно існуючої, обєктивно підтвердженої тенденції на погіршення стану здоровя ОСОБА_4 в звязку із перебуванням останнього на займаній посаді, що певною мірою підтверджується також характером ситуації, яка склалась після відсторонення ОСОБА_4 від займаної посади протягом періоду з 30 вересня 2014 року до моменту засідання комісії для вирішення питання щодо його переведення на легшу роботу, що мало місце 25 березня 2015 року, позивач жодного разу не був на лікарняному, і черговий раз був госпіталізований до лікарні 27 березня 2015 року, вочевидь після перенесеного на засіданні комісії психоемоційного навантаження.

Отже, причиною розірвання трудового договору за п. 2 ст. 40 КЗпП є такий стан здоров'я працівника, який перешкоджає належному виконанню ним трудових обов'язків. Пленум ВСУ в Постанові № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначив, що за цією підставою можна розірвати трудовий договір з працівником, якщо виконання трудових обов'язків протипоказане йому за станом здоров'я або є небезпечним для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує. Тимчасова втрата працездатності не є підставою для розірвання трудового договору. По цій підставі можуть бути звільнені працівники тільки в тому випадку, якщо будуть встановлені фактичні дані, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або втрати здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належним чином виконувати покладені на нього трудові обов'язки або виконання їх протипоказано за станом здоров'я або несприятливо для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. Ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» забороняє розривати трудовий договір з мотивів інвалідності, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан здоров'я інваліда перешкоджає виконанню професійних обов'язків, /загрожує здоров'ю і безпеці інших осіб, або коли продовження трудової діяльності може призвести до погіршення здоров'я інваліда/.

У даній справі неможливість належного виконання ОСОБА_7 трудових обов'язків за станом здоров'я, що може призвести до погіршення стану його здоровя підтверджена у справі медичними висновками безпосередньо висновком МСЕК, та висновком ЛКК МСЧ ВАТ ПГЗК, які узгоджуються з висновком проведеної атестації робочого місця позивача за ознакоюпротипоказання фактору виробничого середовища, а тенденція до погіршення стану здоровя позивача в звязку із зайняттям ним посади начальника автоколони підтверджується кількістю та періодичністю лікарняних листів в звязку із перебуванням ОСОБА_4 на стаціонарному лікуванні. Отже, за наявності відповідних медичних висновків щодо протипоказання продовження даної роботи за станом здоров'я, що може створити загрозу для його життя і здоров'я власник дійшов абсолютно обґрунтованого висновку стосовно невідповідності ОСОБА_4 займаній посаді за станом здоров'я.

І на останнє, у відповідності до положень ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення за згаданою нормою допускається тільки у випадку, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу, яка не є протипоказаною йому..

Надані в цій частині стороною відповідача докази, зокрема списки вакантних на ВАТ ПГЗК посад, які двічі під розпис, пропонувались ОСОБА_4 для працевлаштування /серед яких зокрема пропонувались також інженерні посади/, дають суду всі підстави дійти висновку щодо дотримання власником встановленої законом процедури звільнення, за наявності категоричної відмови працівника від переведення на іншу роботу

Отже, здійснюючи судочинство на засадах змагальності сторін, зясувавши, що виконання трудових обовязків ОСОБА_4 на посаді заступника начальника колони є протипоказаним за станом здоров'яі власник дотримався норм законодавства, що регулюють звільнення працівника за ч.2 ст.40 КЗпП, суд, провівши аналіз представлених сторонами доказів, з врахуванням рівності прав сторін щодо їх подання та доведення перед судом їх переконливості, дійшов висновку про правомірність дій власника при звільненні ОСОБА_4 за п.2 ст. 40 КЗпП України за відсутності його згоди на переведення на іншу роботу та наявності відповідної згоди профспілкової організації на його звільнення, з огляду на що не вбачає підстав для задоволення заявленого ним позову.

Питання про судові витрати вирішене судом відповідно до вимог ч.4 ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ч.2 ст.40 КЗпП України, ст. ст. 213, 215 ЦПК України, суд,

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити повністю.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя підпис ОСОБА_8

Згідно з оригіналом:

Суддя Т.В.Окунь