У х в а л а

іменем україни

03 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів:Закропивного О.В.,Журавель В.І.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, комунального підприємства «Служба єдиного замовника Київського району м. Донецька», про виселення та стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Київського районного суду м. Донецька від 29 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 12 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2011 року ОСОБА_6 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 07 вересня 1994 року вона проживала в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1. У лютому 2011 року їй стало відомо, що її кімнату зайняв відповідач ОСОБА_7 та отримав на неї ордер від 11 січня 2011 року, виданий КП «Служба єдиного замовника Київського району м. Донецька» (далі - КП «СЄЗ»). Позивач з'ясувала, що КП «СЄЗ» звернулося до суду із позовом про визнання її такою, що втратила право користування спірним житлом. Рішенням Київського районного суду м. Донецька від 07 лютого 2010 року цей позов було задоволено. Згодом, за заявою ОСОБА_6 вказане заочне рішення суду було скасовано і при новому розгляді справи, рішенням Київського районного суду м. Донецька від 01 квітня 2011 року, що набрало законної сили, у задоволенні позовних вимог КП «СЄЗ» було відмовлено в повному обсязі.

Посилаючись на те, що на виконання зазначеного судового рішення вона була поновлена у реєстрації за спірною адресою, однак до теперішнього часу до кімнати для проживання потрапити не може, оскільки її займає ОСОБА_7 разом з донькою, які чинять їй перешкоди у користуванні її кімнатою, позивач просила суд, з урахуванням уточнень, виселити з кімнати АДРЕСА_1 ОСОБА_7 та ОСОБА_8, зняти вказаних осіб з реєстраційного обліку та стягнути з відповідачів на її користь 50 тисяч грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Київського районного суду м. Донецька від 29 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 12 листопада 2014 року, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Судами встановлено, що з 07 вересня 1994 року ОСОБА_6 була зареєстрована у кімнаті АДРЕСА_1 з особовим рахунком НОМЕР_1 (ліжко-місце).

Будинок по АДРЕСА_1 є гуртожитком ЦМКЛ №1.

Рішенням Київського районного суду м. Донецька від 07 грудня 2010 року ОСОБА_6 визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням та знята з реєстрації за спірною адресою.

11 січня 2011 року ОСОБА_7 та його доньці ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, видано ордер на кімнату АДРЕСА_1.

Згодом, у зв'язку із скасуванням вказаного рішення і ухваленням Київським районним судом м. Донецька нового рішення від 27 січня 2011 року, яким відмовлено у визнанні ОСОБА_6 такою, що втратила право користуванням житловим приміщенням, останній 10 червня 2011 року поновлено реєстрацію місця проживання за вказаною адресою.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 24 квітня 2012 року визнаний недійсним ордер на кімнату АДРЕСА_1, виданий 11 січня 2011 року ОСОБА_7 та його доньці.

Правові підстави та порядок користування гуртожитками визначено гл. 4 ЖК Української РСР.

Відповідно до ст. 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.

Згідно зі ст. 128 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу (ст. 129 ЖК Української РСР).

Згідно Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР 03.06.1986р. № 208 встановлено права, обов'язки мешканців гуртожитку. Встановлено особливості житлових прав мешканців гуртожитку, які певним чином обмежені порівняно з правами наймачів, встановленими ст. 61, 64, 65, 117 гл.2 розділу 3 ЖК України щодо користування житловими приміщеннями у будинках державного і громадського жилого фонду.

Згідно п.19 вказаного Примірного положення позивач має право на переселення в разі необхідності з одного жилого приміщення в інше в даному гуртожитку за рішенням адміністрації.

Відповідно, є правильним висновок рішення суду першої інстанції про відсутність у позивача права вимоги щодо виселення ОСОБА_7 із донькою з указаного гуртожитку та зняття їх з реєстраційного обліку.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив з того, що позивачу надано право користування ліжко-місцем у спірному гуртожитку, а положеннями чинного законодавства не передбачено право осіб, які займають в гуртожитку ліжко-місце звертатися до суду з вимогами щодо житлових прав інших мешканців гуртожитку, оскільки таким правом наділений власник гуртожитку або уповноваженим ним орган у межах своєї компетенції, а тому позовні вимоги ОСОБА_6 не підлягають задоволенню.

При цьому, судами враховано, що згідно Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР 03 червня 1986 року № 208 встановлено права, обов'язки мешканців гуртожитку та особливості житлових прав мешканців гуртожитку, які певним чином обмежені порівняно з правами наймачів, встановленими ст.ст. 61, 64, 65, 117 ЖК Української РСР щодо користування житловими приміщеннями у будинках державного і громадського жилого фонду.

Висновок судів відповідає також ст.ст. 3, 15 ЦПК України, за якими особа має право на звернення до суду на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів, а за захистом прав інших осіб можуть звертатися органи та особи лише у випадках, встановлених законом.

Отже, до зазначених висновків суди дійшли на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами першої та апеляційної інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржених судових рішень, а фактично зводяться до переоцінки доказів і не згоди з висновками судів з їх оцінки, тому касаційна скарга підлягає відхиленню.

За таких обставин, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Донецька від 29 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 12 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник
Судді:О.В. Закропивний
В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
С.П. Штелик