Номер провадження: 22-ц/785/3886/15
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Оверіна О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого Оверіної О.В.

Суддів Фальчука В.П. , Таварткіладзе О.М.

при секретарі Швець В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення суду першої інстанції, яке ухвалив Київський районний суд м. Одеси 19.02.2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Нефедової Тетяни Олександрівни про визнання правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А

06.11.2014 року позивач звернулася до суду з позовом та просила ухвалити рішення, яким визнати фіктивним договір дарування ? частки квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нефедовою Тетяною Олександрівною реєстровий №1835, зареєстрований 14.08.2008 року в КП "ОМБТІ та РОН" за №6500053; повернути сторони недійсної угоди в попередній стан; зобов'язати ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_2 в користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Позивач пояснював , що 02.08.2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1.

Проте позивач зазначає, що насправді, відчуження частки квартири відбулося фіктивно, без наміру створення дійсних наслідків договору дарування.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_4 - ОСОБА_7 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність.

Відповідач приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Нефедова Тетяна Олександрівна у судове засідання не з'явилась.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.02.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Нефедової Тетяни Олександрівни про визнання правочину фіктивним - відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати,постановити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги , посилаючись на те, що судом порушені вимоги матеріального та процесуального права, порушені її права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши доводи скарги, судова колегія вважає, що скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно ст..303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає , що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи справу суд повно та всебічно з'ясував всі обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, обґрунтовано керувався нормами ЦПК України.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи,що що на підставі рішення Київського районного суду .Одеси від 09 липня 2003 року позивач ОСОБА_2 є власником 1/2 часини квартири АДРЕСА_1 (а.с.6-7), яка складає з однієї житлової кімнати та допоміжних приміщень.

Ця частка квартири належить їй на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 липня 2003 року за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

На підставі договору дарування частини квартири, посвідченого 17 липня 2004 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Зезик A.B., ОСОБА_3 належала 1/2 часина квартири АДРЕСА_1 (а.с. 8).

02 серпня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нефедовою Т.О. було посвідчено договір дарування, згідно умов якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 прийняла в дар 1/2 частину квартири під номером 3, що знаходиться в будинку під номером 21 /1 по АДРЕСА_1 та складається в цілому з одної житлової кімнати і підсобних приміщень, загальною площею 34,3 кв.м., тому числі житловою площею 17,4 кв.м (а.с. 8).

Згідно ст.717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст.718 Цивільного кодексу України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє, або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Відповідно до ч.І ст.722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, це зокрема: його зміст не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, згідно вимог ч. 1 ст. 205 ЦК України, може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України визначає, що правочин є вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою (частина 2).

Відповідно до ч.І ст.625 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений договір дарування , відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно роз'яснень, наданих у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину і сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких і дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним І без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

На підтвердження своїх доводів позивач посилається на те, що не маючи можливості проживати у спірній квартирі, що пов'язана з ухвалою суду касаційної інстанції від 20.08.2007 року (а.с.10-12), ОСОБА_6 уклав нотаріально посвідчений договір дарування з ОСОБА_4., але після цього фактично продовжує реалізовувати свій намір набути право володіння та користування їх спільною квартирою, що підтверджує фіктивність укладеного з ОСОБА_11 правочину.

У судовому засіданні встановлено, що між власниками квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_12 склались напружені стосунки стосовно порядку володіння та користування квартирою, про що свідчать неодноразові звернення до правоохоронних органів.

З матеріалів справи вбачається , що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.06.2013 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 12.12.2013 року ОСОБА_4, була вселена в квартиру № 3 у будинку АДРЕСА_1 після чого остання неодноразово намагалась виконати зазначене судове рішення, а позивач їй у цьому перешкоджала. Зазначене підтверджується матеріалами цивільної справи 2-7432/11.

В порушення вищевказаних вимог закону позивач не надав суду належних доказів, які би свідчили, що при укладенні оскарженого договору дарування, сторони уклали його без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Договір дарування ОСОБА_6 та ОСОБА_11 підтвердили, що договір не носить характеру фіктивної та удаваної угоди, що підтверджується п. 5 спірного договору.

Також відповідно до п. 36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03.03.2004 року нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Відповідачі пояснювали , що неодноразово запропоновували продати частину квартири, або придбати частку позивачки.

У відповідності до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

На підставі ч.І ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Вищевказане положення деталізується в ст. 317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

В ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

На підставі ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Постановляючи рішення суд обґрунтовано керувався нормами матеріального та процесуального права, належним чином перевірив права і обов'язки сторін.

Рішення відповідає вимогам ст.ст.. 214 ,215 ЦПК України і підстав для його скасування немає.

Суд відмовив у задовленні позову так-як позов є необгрнтований.

Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та висновками суду.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обгрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 1 ст. 60. ч. З ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303. 307 ч.І п.1, 308. 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19.02.2015 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення , однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.В. Оверіна

Судді В.П. Фальчук

О.М. Таварткіладзе