У х в а л а

іменем україни

5 серпня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,

Мостової Г.І., Ситнік О.М.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Львівської області від 9 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначав, що його мати - ОСОБА_5, та відповідач ОСОБА_4 є співвласниками будинку АДРЕСА_1.

Відповідач запропонувала свої послуги з приватизації земельної ділянки, на якій розташовано вказаний будинок та з узаконення самочинного будівництва, у зв'язку з чим він передав ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 400 доларів США та 2 000 грн, про що остання власноручно написала розписку.

Посилаючись на те, що станом на жовтень 2014 року земельна ділянка не приватизована, самочинне будівництво не узаконено, а ОСОБА_4 добровільно відмовляється повернути отримані кошти, ОСОБА_3 просив позов задовольнити та стягнути з відповідача на його користь 7 180 грн.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 18 грудня

2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 9 лютого 2015 року рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 грудня

2014 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено з інших підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду Львівської області від 9 лютого 2015 року скасувати і передати справу на новий апеляційний розгляд, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак, ухвалені у справі судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із наявності між сторонами договірних відносин і відсутності вини відповідача у невиконанні своїх зобов'язань.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції зазначив про те, що відносини, які склалися між сторонами, не є договірними, а відтак - до таких правовідносин можуть бути застосовані положення ст. 1212 ЦК України, проте позивач на вказані норми не посилався.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанції погодитися не можна виходячи з наступного.

Судом установлено, що 8 жовтня 2013 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 400 доларів США для приватизації земельної ділянки, а 5 грудня 2013 року - 2 000 грн для узаконення самочинного будівництва, про що відповідач власноручно написала розписку.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення, чи реальної небезпеки такого порушення.

Стаття 12 ЦК України, передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Статтею 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільного права може бути визнання правочину недійсним, припинення правовідношення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

При цьому, згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Отже, в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 зазначав про те, що ОСОБА_6 так і не здійснила приватизацію земельної ділянки й не узаконила самочинне будівництво, проте на його вимоги відмовляється повернути отримані для вказаних цілей кошти. Вимоги про стягнення коштів з відповідача позивач нормами матеріального права взагалі не обґрунтовував.

Таким чином, суду необхідно було уточнити позовні вимоги ОСОБА_3, з'ясувати предмет та підстави заявленого ним позову, чи відповідає обраний ним спосіб захисту порушеного права вимогам ст. 16 ЦК України, встановити характер спірних правовідносин й відповідно - правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 213 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> на зазначені положення закону уваги не звернув, не з'ясував предмет і підстави заявленого ОСОБА_3 позову, які права і законні інтереси позивача порушені й яким чином вони можуть бути відновлені, не перевірив відповідність обраного позивачем способу захисту порушеного права вимогам ст. 16 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843047/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>, унаслідок чого в достатньому обсязі не встановив характер спірних правовідносин й правову норму, що підлягає застосуванню до них.

У порушення вимог ст. 10 ЦПК України суд взагалі не сприяв повному і всебічному з'ясуванню дійсних обставин справи, й не роз'яснив позивачу право на зміну та уточнення позовних вимог.

Апеляційний суд на зазначене уваги також не звернув, у порушення вимог ст. ст. 303 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2094/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 316 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2106/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги й відмовив у задоволенні позову з інших правових підстав.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами як першої, так і апеляційної інстанцій, фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхового вирішення спору.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 грудня

2014 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 9 лютого

2015 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

О.М. Ситнік