233 № 233/3209/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Наумик О.О., при секретарі Сухоставець Т.А., за участі відповідача за первісним позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1, представникавідповідача за первісним позивача за зустрічним позовом адвоката ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Костянтинівка цивільну справу

за позовомРухленко ОСОБА_3 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, до ОСОБА_1 про визнання правочину дійсним

та за зустрічним позовомРєука ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про виселення,

В С Т А Н О В И В:

4 червня 2015 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1, в якому просить за підстав ст.218 ЦК України визнати дійсним укладенийусно правочин про найм (оренду) житлового приміщення квартири по вул. Громова, 38-42 у м. Костянтинівка Донецької області, пославшись на наступне:

В квітні 2015 року між нею та відповідачем було укладено усно (за бажанням відповідача) правочин про найм (оренду) житлового приміщення на невизначений строк, а саме 1-кімнатної квартири по вул. Громова, 38-42 у м. Костянтинівка.

На виконання правочину відповідач передала їй ключі від вказаної квартири, в свою чергу вона вселилася у вказану квартиру з малолітніми дітьми та стала в ній проживати.

В червні 2015 року відповідач по телефону повідомила їй про те, що квартиру потрібно звільнити до липня 2015 року для вселення її родичів, тобто в порушення вимог ст.168 ЖК України попередила не письмово та не за три місяці.

З таким повідомленням відповідача вона не згодна, вважає його таким, що не відповідає вимогам законодавства, порушує її права та права малолітніх дітей.

25 червня 2015 року ОСОБА_1, звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просить виселити ОСОБА_7 з будинку №38 квартири 42 по вул. Громова м. Костянтинівки, належній їй на праві власності, пославшись на наступне:

На праві власності їй належить квартира, розташована в АДРЕСА_1.

У січні 2015 року її син ОСОБА_8 без її на те згоди дозволив тимчасово пожити у зазначеній квартирі ОСОБА_7 з двома її дітьми.

Коли вона дізналася, що в її квартирі проживають сторонні люди, приїхала до сина, який пояснив, що в квартирі тимчасово живуть біженці з Горлівки. Зустрівшись з ОСОБА_7 вона дозволила їй пожити до 1 липня 2015 року, після чого вони повинні з квартири виїхати, тому що квартира їй необхідна для продажу.

Проживає ОСОБА_7 із дітьми у неї без реєстрації, оскількизареєстровані АДРЕСА_2.

У травні 2015 року вона попередилаРухленко Н.В. про необхідність до 1 липня 2015 року звільнили квартиру. ОСОБА_7В.в агресивній манері заявила, що вони будуть надалі проживати в її квартирі, і вона не зможе їх виселити.

У червні вона знову звернулася до ОСОБА_7 з проханням звільнити квартиру в домовлений раніше термін, тобто 1 липня 2015.

ОСОБА_7 повідомила їй, що з квартири вона не виїде, що вона звернулася до суду і що жити вона буде в її квартирі, поки їй не набридне.

Відповідач за зустрічним позовом порушує її право власності на користування, розпорядження і володіння майном.

Позивач за первісним позовом відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_7 до суду не зявилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність та з посиланням на підтримання первісного позову і невизнання зустрічного позову за наступних підстав:

У січні 2015 року вона орендувала у ОСОБА_1 квартиру, попередньо пересвідчившись, що саме ОСОБА_1 є власником цього житла, і саме від ОСОБА_1 отримала ключі від квартири.

У квітні 2015 року вони зареєструвалися за адресою: вул. Громова, 38-42 у міграційній службі України. Квартира була орендована на невизначений строк, оскільки ОСОБА_1 відмовила в укладанні письмового договору на її вимогу.

В червні 2015 року відповідач усно повідомила про те, що квартиру необхідно звільнити.

Зустрічний позов вважає необґрунтованим, непідтвердженим, таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідач за первісним позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 первісний позов не визнала, зустрічний позов підтримала, пояснивши, що квартира по вул. Громова, 38-42 у м. Костянтинівка належить їй на праві власності на підставі договору дарування.

У січні 2015 року її син ОСОБА_8, який проживає у квартирі, розташованій на одній сходовій площадці з належною їй квартирою, не попередивши її про це, вселив у спірне житло ОСОБА_7. з двома дітьми. Про це вона дізналася через місяць після вселення ОСОБА_7 У лютому вона зустрілась з ОСОБА_7, якій дозволила проживати у належній їй квартирі до липня 2015 року на тих умовах, що ОСОБА_7. буде сплачувати за комунальні послуги.

У двадцятих числах травня вона попередила ОСОБА_7. про необхідність звільнення спірного житла, потребу для проживання в якому мають члени її родини, від чого ОСОБА_7. категорично відмовилася, заявивши, що їй подобається проживати в квартирі ОСОБА_8, тож вона буде займати цю квартиру досхочу.

Таким чином ОСОБА_7. порушує її права як власника спірного житла.

Первісний позов не визнає за тих підстав, що не вселяла ОСОБА_7. у належну їй квартиру на невизначений строк. Строк проживання ОСОБА_7. до липня 2015 року був одразу нею обумовлений. Вимогу про укладання договору найму спірного житла ОСОБА_7 їй не висувала.

Представник відповідача за первісним позовом позивача за зустрічним позовом адвокат ОСОБА_2 первісний позов не визнав, зустрічний позов підтримав за наведених підстав.

Представник третьої особи з боку позивача Служби у справах дітей виконавчого комітету Костянтинівської міської ради за довіреністю ОСОБА_9, повідомлена про час та місце розгляду справи належним чином, до суду не зявилася, про причини неявки суд не повідомила, правову позицію щодо спору не висловила.

Заслухавши сторону відповідача за первісним позовом позивача за зустрічним позовом, дослідивши надані сторонами докази у справі, суд дістає наступних висновків:

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 22.02.2010 р. є власником квартири АДРЕСА_3 (копія Договору в матеріалах справи на а.с.27-29).

За довідкою Комунального підприємства «Служба єдиного замовника» б/н від 25.06.2015 р. у квартирі зареєстрованих осіб не має (а.с.21).

Фактично на час розгляду справи у спірному житлі проживає ОСОБА_7 з двома дітьми - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Ця обставина підтверджена обома сторонами і ніким не оспорюється.

Вирішуючи питання щодо правовідносин, відповідних встановленим фактам, суд дістає висновку про те, що досягнуту між сторонами домовленість про проживання ОСОБА_7 у належній ОСОБА_1 квартирі не можна вважати договором найму (оренди) житла в розумінні ст.158 ЖК України, ст.810 ЦК України за наступних підстав:

Статтею 158 ЖК України визначено, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення.Договір найму жилого приміщення укладається між власникомбудинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договірповинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Статтею 810 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату (ч.1). До договору найму житла, крім найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом (ч.3).

Договір найму житла за приписами ст.811 ЦК України укладається у письмовій формі.

Досягнута між сторонами домовленість не була оформлена письмово.

По-друге, строк для проживання ОСОБА_7 у спірному житлі був визначений як тимчасовий. На цьому наполягала власник спірного житла ОСОБА_1 і її ствердження не спростовані ОСОБА_7

У відсутність же письмового оформлення досягнутої між сторонами домовленості перевірити цю обставину в інший спосіб не є можливим, тому суд приймає як достовірні пояснення з цього приводу ОСОБА_1 як власника спірного житла.

Також, спірне житло не було передане ОСОБА_7 для проживання у ньому за плату. На цьому наполягала ОСОБА_1, зазначивши, що ОСОБА_7 за їхньою домовленістю лише сплачувала за комунальні послуги, плату за спірне житло вона не вимагала. ОСОБА_7 ця обставина не спростована.

Застосовуючи аналогію права, суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст.818 ЦК України «Тимчасові мешканці», якою передбачено наступне:

«1. Наймач та особи, які постійно проживають разом з ним, за їхньою взаємною згодою та з попереднім повідомленням наймодавця можуть дозволити тимчасове проживання у помешканні іншої особи (осіб) без стягнення плати за користування житлом (тимчасових мешканців).

2. Тимчасові мешканці не мають самостійного права користування житлом.

3. Тимчасові мешканці повинні звільнити житло після спливу погодженого з ними строку проживання або не пізніше семи днів від дня пред'явлення до них наймачем або наймодавцем вимоги про звільнення помешкання».

При цьому суд не приймає до уваги доводи ОСОБА_7 як підставу для задоволення її вимог з приводу того, що вона з 24.04.2015 р. зареєстрована у спірному житловому приміщенні, про що має відмітку міграційної служби, оскільки реєстрація, на яку посилається ОСОБА_7 є взяттям на облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, і не є реєстрацією внаслідок укладання договору найму житлового приміщення. Сам же факт займання ОСОБА_7 спірного житлового приміщення ніким не оспорюється.

Також суд з огляду на положення ст.818 ЦК України не вважає за необхідне для розвязання спору зясування підстав, за якими ОСОБА_1 висунула ОСОБА_7 вимогу про звільнення спірного житлового приміщення.

Суд також не приймає доводи ОСОБА_7 щодо необхідності застосування положень ч.3 ст.168 ЖК України щодо того, що договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї, за умови попередження наймача про наступне розірвання договору за три місяці, оскільки, як встановлено судом, досягнуту між сторонами домовленість про проживання ОСОБА_7 у належній ОСОБА_1 квартирі ані за формою, ані за змістом не можна вважати договором найму житлового приміщення.

Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

За ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК та ст.150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Враховуючи, що ОСОБА_7 не набула права на користування житлом належним ОСОБА_1 з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем тощо - ст. 810 ЦК, ст.158 ЖК), суд не вбачає підстав вважати її житлові правапорушеними та підстав для їх захисту.

За наведених підстав, суд дістає висновку про необхідність відмови у задоволенні первісного позову.

Напроти, за тих обставин, що ОСОБА_7 завчасно власником спірного житла була попереджена про необхідність його звільнення до липня 2015 року (що підтверджено обома сторонами), попре це спірне житло не звільнила, наявне порушення права власності ОСОБА_1, яке підлягає захисту шляхом виселення ОСОБА_7

Тож зустрічний позов підлягає задоволенню.

На підставі ст.391 ЦК України, керуючись ст.ст.209,214,215ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні первісного позовуРухленко ОСОБА_3 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, до ОСОБА_1 про визнання правочину дійсним відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про виселення задовольнити, виселивши ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_4.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: