АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 532/723/14-ц Номер провадження 22-ц/786/2047/15Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О.А. Доповідач ап. інст. Чічіль В. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Чічіля В.А.,

Суддів: Дорош А.І., Омельченко Л.М.,

За участю секретаря: Самойлової М.Д.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 вересня 2014 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства "Марфін Банк" до ОСОБА_4, ОСОБА_3, Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції про скасування акту, звільнення майна з-під арешту, зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ПАТ «Марфін Банк» звернулось до суду з позовом, у якому зазначало, що за умовами кредитного договору №00355/RP6 від 12 червня 2008 року, укладеного між ВАТ «Морський транспортний банк» (правонаступник - позивач), банк надав ОСОБА_4 кредит на придбання автомобіля у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у сумі 39 918,00 доларів США, зі строком погашення кредиту до 11 червня 2015 року. Для забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вказаним кредитним договором, 12 червня 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір застави транспортного засобу №00413-СP6, у відповідності до якого ОСОБА_4 передав у заставу автомобіль марки Honda Accord, д.н.з. НОМЕР_1.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором та виникнення заборгованості у розмірі 220 010,13 грн., банк має намір звернути стягнення на предмет застави, проте постановою державного відділу ДВС Кобеляцького РУЮ від 11 вересня 2013 року при примусовому виконанні рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованості, на автомобіль марки Honda Accord, д.н.з. НОМЕР_1, було накладено арешт.

Просив скасувати акт опису й арешту майна від 24 січня 2014 року, складений державним виконавцем Ленінського відділу ДВС Полтавського МУЮ Жмудь Є.С., звільнити з-під арешту, накладеного 11 вересня 2013 року постановою державного виконавця відділу ДВС Кобеляцького РУЮ по виконавчому провадженню ВП №39708739 та постанови Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського МУЮ ВП №42619983 від 25 березня 2014 року, рухоме майно, що належить ОСОБА_4 та перебуває у заставі у ПАТ «Марфін Банк», а саме: автомобіль марки Honda Accord, д.н.з. НОМЕР_1, та зобов'язати Ленінський відділ ДВС Полтавського МУЮ виключити даний автомобіль з Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 16 вересня 2014 року у частині позовних вимог до відділу Кобеляцького РУЮ,- залишено без розгляду.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 вересня 2014 року позов задоволено частково, знято арешт з автомобіля марки Honda Accord, д.н.з. НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_4, накладений на автомобіль постановою державного виконавця відділу ДВС Кобеляцького РУЮ від 11 вересня 2013 року у виконавчому провадженні №39708739.

У задоволенні решти позовних вимог до Ленінського ВДВС Полтавського МУЮ відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі по 121,80 грн. з кожного.

В апеляційному порядку рішення місцевого суду оскаржено ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3, посилаючись на порушення і неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить зазначене рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що позивачем не надано доказу наявності законних підстав для звернення стягнення на предмет застави з метою дострокового погашення заборгованості за кредитним договором та не доведено сам розмір заборгованості.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу слід відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, що 12 червня 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк» (правонаступник - ПАТ «Марфін Банк») та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав 57 171,00 доларів США на придбання автомобіля та сплати страхових платежів.

Для забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором, між тими ж сторонами було укладено договір застави транспортного засобу №00431-СР6 від 12 червня 2008 року, у відповідності до умов якого ОСОБА_4 надав у заставу банку належний йому автомобіль марки Honda Accord, державний номерний знак НОМЕР_1. Цього ж дня до Державного реєстру обтяжень рухомого майна були внесені відповідні записи про обтяження автомобіля (а.с. 18).

З матеріалів справи також вбачається, що постановою державного виконавця відділу ДВС Кобеляцького РУЮ від 11 вересня 2013 року відкрито виконавче провадження №39708739 з примусового виконання рішення суду за виконавчим листом №553/461/13-ц від 2 вересня 2013 року, виданим Ленінським районним судом м. Полтави, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 боргу у розмірі 307 122,77 грн. та накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_4

11 вересня 2013 року на підставі вищевказаної постанови виконавчої служби до Державного реєстру обтяжень рухомого майна внесені відповідні записи про арешт автомобіля марки Honda Accord, державний номерний знак НОМЕР_1, та згідно акту державного виконавця Ленінського ВДВС Полтавського МУЮ від 22 січня 2014 року - здійснено опис арештованого майна (автомобіля).

Згідно з ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи попереднє рішення апеляційного суду, колегія суддів касаційної інстанції в ухвалі від 27 травня 2015 року звернула увагу на те, що право застави у ПАТ «Марфін Банк» виникло з 12 червня 2008 року, разом з тим арешт на спірний автомобіль було накладено пізніше - 24 січня 2014 року.

Таким чином, заставодержатель має переважне право на задоволення його вимог про стягнення боргу з боржника шляхом звернення стягнення на заставлене майно та дії відповідача обмежують права ПАТ «Марфін банк» як заставодержателя на звернення стягнення на предмет застави.

Колегія суддів, ураховуючи висновки та міркування суду касаційної інстанції, виходить з наступного.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодавець) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про виконавче провадження» право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Якщо предмет застави відповідно до закону чи договору повинен знаходитись у заставодержателя, право застави виникає в момент передачі йому предмета застави. Якщо таку передачу було здійснено до укладення договору, - то з моменту його укладення.

З огляду ст. 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено цим Законом, зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Обтяжувачі, які зареєстрували обтяження одного і того ж рухомого майна одночасно, мають рівні права на задоволення своїх вимог. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження.

За змістом ч. 4 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

З матеріалів справи вбачається, що право застави у ВАТ «Морський транспортний банк» (правонаступник - ПАТ «Марфін Банк») виникло з 12 червня 2008 року, на підставі договору застави №00431-СР6 від 12 червня 2008 року.

Між тим, накладення поставою державного виконавця ДВС Кобеляцького РУЮ арешту на автомобіль марки Honda Accord, державний номерний знак НОМЕР_1, відбулося пізніше - 11 вересня 2013 року.

Таким чином, заставодержатель (банк) має переважне право на задоволення його вимог про стягнення боргу з боржника шляхом звернення стягнення на заставлене майно.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №00355/RP6 від 12 червня 2008 року, станом на 14 липня 2014 року заборгованість становить 220 010,13 грн. (а.с. 94).

З урахуванням встановлених вище обставин, місцевий суд дійшов вірного висновку щодо наявності підстав для зняття арешту з заставного автомобіля, накладеного постановою державного виконавця у ході виконавчого провадження, оскільки банк має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують зазначених висновків суду.

Так, посилання апелянта на ч. 3 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» в обґрунтування того, що банк вправі вимагати зняття арешту із заставного майна лише у випадку, якщо вартість автомобіля не буде перевищувати суми заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ «Марфін Банк», колегією суддів не береться до уваги, оскільки положеннями вказаної статті передбачено задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, що не обмежує пріоритету банку перед іншими кредиторами, встановленого ч. 1 цієї ж статті Закону, у праві заставодержателя на задоволення своїх вимог за рахунок предмету застави.

Твердження апелянта, що звільнення майна з під арешту є віндикаційним спором, у якому власник майна (титульний володілець) реалізує своє право на витребування майна з чужого незаконного володіння, є безпідставним та є наслідком неправильного тлумачення апелянтом положень чинного законодавства. З цих же підстав не заслуговує на увагу й твердження апелянта щодо відсутності законних підстав для звернення стягнення на предмет застави, з посиланням останнього на ч. 4 ст. 586, ч. 1 ст. 590 ЦК України, ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки спір у справі не стосується набуття банком права власності на предмет застави. Разом з тим, право заставодержателя на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна прямо закріплено у ч. 4 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження».

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт звертає увагу на застосування місцевим судом п. 5.3.4. Інструкції про проведення виконавчих дій №74/5 від 15 грудня 1999 року, який втратив чинність на підставі Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року № 512/5.

Проте, за вірно встановлених фактичних обставин, дане порушення не вплинуло на правильність вирішення місцевим судом справи.

Крім того, з огляду на ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення місцевого суду відсутні.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий у справі: В.А. Чічіль

Судді: А.І. Дорош

Л.М. Омельченко

З оригіналом згідно:

суддя В.А. Чічіль