АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4362/15 Справа № 203/5068/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Казак С. Ю. Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації, Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» в особі Дніпропетровської регіональної філії, про зобов'язання не чинити перешкоди у здійсненні права користування земельною ділянкою, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з уточненим позовом до ОСОБА_3 про зобов'язання не чинити перешкоди у здійсненні права користування земельною ділянкою, мотивуючи тим, що являється спадкоємцем на спадщину, яка складається з житлового будинку та земельної ділянки, що залишились після смерті її батька ОСОБА_4

Зазначала, що після звернення до нотаріальної контори їй було повідомлено, що для прийняття спадщини треба надати ряд документів, серед яких документи, пов'язані з проведенням топографо-геодезичних та картографічних робіт по АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що 03 лютого 2014 року нею було укладено договір №042 про проведення геодезичної зйомки, проте працівників відділу топографо-геодезичних та картографічних робіт державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» допущено на територію земельної ділянки не було, просить суд зобов'язати відповідача не чинити перешкоди у здійсненні права користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1, зокрема не перешкоджати доступу на земельну ділянку ОСОБА_2 її уповноваженим особам та працівникам Центру державного земельного кадастру, інвентаризаційних підприємств та інших організацій для проведення робіт, необхідних для оформлення спадщини.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Згідно зі ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Так, за правилами статей 4,5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акту у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу та основного засобу виробництва; забезпечення рівності права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Суб'єктами права державної власності на землю виступають Верховна Рада України на землі загальнодержавної власності України; Верховна Рада Республіки Крим на землі в межах території республіки, за винятком земель загальнодержавної власності; обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності.

Конституційний принцип законності набуття права власності на землю знаходить своє вираження також у ст.78 ЗК України, якою передбачено, що право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватись моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам та свободам інших громадян.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування й розпорядження своїм майном.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що згідно містобудівного висновку Головного архітектурно-планувального управління Дніпропетровської міської ради №03/1277м від 01 листопада 2007 року, за матеріалами генерального плану розвитку м.Дніпропетровська, земельна ділянка в районі будинку АДРЕСА_1, розташована в районі садибної житлової забудови, нікому не передавалась, вільна від забудови (а.с.60-61).

Згідно рішення Дніпропетровської міської ради №123/46 від 27 травня 2009 року ОСОБА_5 було передано у власність земельну ділянку площею 0,0691 га (кадастровий номер НОМЕР_1) в районі будинку АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарський будівель та споруд, за рахунок земель не переданих у власність або користування, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а.с.37-39).

Земельна ділянка по АДРЕСА_1 вільна від забудови, частково огороджена дерев'яною огорожею, на земельній ділянці розташована металева будка. Земельна ділянка межує із капітальною будівлею незавершеного будівництва та присадибними ділянками приватних домоволодінь (висновок Управління Держкомзему у м.Дніпропетровську Дніпропетровської області від 07 квітня 2009 року №68.09/р-к, акт обстеження від 30 квітня 2009 року №6/123-0409).

На підставі рішення Дніпропетровської міської ради №123/46 від 27 травня 2009 року ОСОБА_5 17 червня 2009 року було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0691 га, що розташована в районі будинку АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.66).

В обґрунтування заявленого позову, позивач посилалась на те, що вона є донькою ОСОБА_4 та спадкоємцем після смерті останнього, в зв'язку з чим, має право на спадщину, що складається з житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1.

З листа Дніпропетровського БТІ за №4403 від 16 жовтня 1999 року видно, що дім з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, по інвентаризації 25 травня 1986 року, користувачем записано ОСОБА_6 Правовстановлюючі документи на цей будинок не оформлялись та в ДБТІ не реєструвались (а.с.45).

Згідно до вимог ст.ст.22,23 ЗК України, в редакції на 1996 рік, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Відповідно до ст.125 ЗК України (з 01 січня 2002 року) право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи права користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 02 травня 2009 року - право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав; громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (п.7 розд.Х «Перехідні положення» ЗК), одержані ними до 01 січня 2002 року у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди у розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством.

В ч.1 ст. 126 ЗК України зазначено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до вимог п.«г» ч.І ст.96 ЗК України землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В ст.58 ЦПК України зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Однак в матеріалах справи відсутні документи, що посвідчують право власності або користування спірною земельною ділянкою не тільки позивачки, але й її батька ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Крім того, матеріали справи не містять будь-яких даних стосовно того, що спірна земельна ділянка, яка належить ОСОБА_5, була продана відповідачу ОСОБА_3 та на теперішній час належить останньому на праві власності.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що відповідач займає земельну ділянку поза встановленими межами, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Доводи стосовно того, що власником домоволодіння та користувачем земельної ділянки був батько позивачки не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог, оскільки з довідок, наданих позивачем, вбачається лише те, що батько проживав за спірною адресою та загинув під час пожежі. Правовстановлюючи документи на будинок не оформлялись, користувачем будинку значився ОСОБА_6

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта є також хибними, а тому колегією суддів не приймаються до уваги, так як зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального закону.

З'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.