АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3343/15 Головуючий 1 інст. - Хайкін В.М.
Справа № 2011/9722/12
Категорія: договір позики Доповідач - Котелевець А.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Кіпенка І.С., Шаповал Н.М.,

за участю секретаря - Варюшичевої А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсною та розірвання мирової угоди, повернення безпідставно отриманих коштів,

в с т а н о в и л а:

В лютому 2008 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

На обґрунтування вказав, що 27 листопада 1998 року він позичив відповідачу гроші в сумі 144 000 грн. 00 коп., які останній зобов'язувався повернути до 27 травня 1999 року.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 липня 2003 року в рахунок погашення боргу з ОСОБА_2 на його користь стягнуто 271 836 грн. 67 коп.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2003 року вказане рішення суду першої інстанції змінено, на його користь стягнута сума в загальному розмірі 165 877 грн. 92 коп.

Рішення пред'явлено до примусового виконання. Однак відповідач до цього часу зазначеного рішення не виконав. За період з грудня 2003 року по вересень 2005 року йому повернуто лише 85 850 грн. 00 коп.

Посилаючись на підстави, передбачені статтею 625 ЦК України, просив стягнути на його користь три відсотки річних в розмірі 12 427 грн. 40 коп.

В уточнених вимогах просив стягнути суму в розмірі 128 645 грн. 16 коп.

Відповідач позов не визнав. У зустрічному позові вказав, що на стадії примусового виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2003 року з позивачем досягнута домовленість, він добровільно передав ОСОБА_1 суму в розмірі 17 000 доларів США 00 центів.

У зв'язку з цим ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2007 року визнана мирова угода, укладена між ними 08 вересня 2005 року.

Однак ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 29 січня 2008 року ухвала Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2007 року скасована. У задоволенні подання державного виконавця Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про визнання мирової угоди відмовлено.

Діями ОСОБА_1, який оскаржив ухвалу суду першої інстанції про визнання мирової угоди, а в судовому засіданні ображав його, дружину та представника, завдано моральних страждань.

Посилаючись на обставини, передбачені статтею 1212 ч. 1 ЦК України, просив визнати недійсною та розірвати мирову угоду, стягнути з ОСОБА_1 на його користь безпідставно отримане майно у вигляді грошей в розмірі 17 000 доларів США 00 центів, 2 422 долари США 00 центів процентів, 9 000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди, 1 547 грн. 00 коп. державного мита та 252 грн. 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В уточнених вимогах просив стягнути борг розмірі 17 000 доларів США 00 центів, проценти за користування цим майном в розмірі 4 845 доларів США 00 центів, 9 000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди та 3 654 грн. 00 коп. судового збору.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Мирова угода, укладена між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 08 вересня 2005 року, визнана недійсною.

З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто 17 000 доларів США 00 центів, проценти за користування безпідставно отриманим майном в розмірі 4 845 доларів США 00 центів, що еквівалентно 597 635 грн. 33 коп., та 3 654 грн. 00 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального, процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про задоволення його позову в повному обсязі та відмову в задоволенні зустрічного позову. Зокрема, зазначає, що ОСОБА_3 не мав доручення на представлення інтересів ОСОБА_2 в судовому засіданні; рішення ухвалено за його відсутності, що позбавило можливості ознайомитися зі змінами позову, перевірити підрахунки та написати на це свої заперечення; кримінальна справа № 56030223, порушена за фактом шахрайських дій, не була витребувана за його клопотанням для вивчення стосунків між сторонами; строк позовної давності до вимог відповідача застосовано не було; відмова в задоволенні позову ОСОБА_1 належним чином не мотивована.

ОСОБА_2 в запереченнях на апеляційну скаргу просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 уклав 08 вересня 2005 року мирову угоду, на підставі якої отримав 17 000 доларів США 00 центів, без наміру спрямування її на настання реальних наслідків. Однак погодитись з таким висновком не можна, оскільки суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права.

Відповідно до вимог статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначені вимоги залишились поза увагою суду першої інстанції.

Матеріали справи свідчать, що 27 листопада 1998 року ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 гроші в сумі 144 000 грн. 00 коп., які останній зобов'язувався повернути до 27 травня 1999 року.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 липня 2003 року в рахунок погашення боргу з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 271 836 грн. 67 коп.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2003 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова змінено, на користь ОСОБА_1 стягнута сума в загальному розмірі 165 877 грн. 92 коп.

Рішення пред'явлено до примусового виконання.

На стадії виконання рішення суду першої інстанції сторони уклали мирову угоду.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2007 року визнана мирова угода, укладена між сторонами 08 вересня 2005 року.

Однак ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 29 січня 2008 року ухвала Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2007 року скасована. У задоволенні подання державного виконавця Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про визнання мирової угоди відмовлено (а. с. 8, 10-11, 13-14, 21-22, 34-37, 75-80, 103-105, 132 т. 1; 282-283, 314, 316, 320 т. 2; 126 т. 3).

Посилаючись на те, що відповідач до цього часу рішення про стягнення боргу не виконав, повернув лише 85 850 грн. 00 коп., ОСОБА_1 просив стягнути на його користь проценти в розмірі 128 645 грн. 16 коп. з підстав, передбачених статтею 625 ЦК України.

Вимоги зустрічного позову стосуються визнання недійсною та розірвання мирової угоди, а також стягнення грошей, отриманих ОСОБА_1 за мировою угодою на стадії виконання рішення про стягнення боргу з підстав, передбачених статтею 1212 ч. 1 ЦК України.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами гл. 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов:

а) набуття або збереження майна;

б) набуття або збереження за рахунок іншої особи;

в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають:

набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої

(потерпілого);

шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи

(потерпілого);

обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом

зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого;

відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України, безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, частин 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами 1 та 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчиняться усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, частин 1 та 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення в зобов'язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Як свідчить аналіз матеріалів справи, відповідач передав позивачу гроші в сумі 17 000 доларів США 00 центів за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою погашення боргу за договором позики.

Крім того, грошові кошти не передавались у власність чи користування, їх було отримано не як позику чи оплату за надані послуги згідно з договором, а лише як предмет договору.

При цьому, ухвала Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2007 року, якою визнана мирова угода, укладена між сторонами 08 вересня 2005 року, скасована ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 29 січня 2008 року.

За таких обставин, ураховуючи, що доказів визнання укладеного правочину недійсним або його розірвання не надано, підстав вважати отриману ОСОБА_1 суму в розмірі 17 000 доларів США 00 центів безпідставною в розумінні ст. 1212 ЦК України у суду першої інстанції не було.

Правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не ст. 1212 ЦК України, на яку посилався відповідач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Саме такий правовий висновок міститься в постанові Верховного суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-88цс13.

Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

За правилами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В суді апеляційної інстанції сторони пояснили, що на даний час виконавчий лист про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 знаходиться на виконанні. Стягнення за виконавчим документом звертається на кошти боржника щомісячно.

З огляду на це, підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення суми в розмірі 128 645 грн. 16 коп. з ОСОБА_2, ураховуючи приписи статті 625 ЦК України, немає.

Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2

Посилання на те, що ОСОБА_3 не мав доручення на представлення інтересів ОСОБА_2 в судовому засіданні, не можуть бути прийняті до уваги. Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю (ч. 1 ст. 244 ЦК України). Згідно довіреності, посвідченої 15 січня 2015 року вченим секретарем Інституту радіофізики та електроніки ім. О.Я.Усикова Національної академії наук України, ОСОБА_2 доручив фізичній особі - підприємцю ОСОБА_3 вести від його імені цивільні та адміністративні справи у судах України строком до 31 грудня 2015 року включно.

Доводи апеляційної скарги про постановлення рішення з порушенням процедури повідомлення позивача є безпідставними. В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не надав доказів, які він мав можливість подати до суду першої інстанції, та які могли вплинути на нову оцінку наявних у справі доказів з урахуванням його позиції.

Розслідування кримінальної справи № 56030223, порушеної за фактом шахрайських дій, на наслідки розгляду цієї справи не впливає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. п. 1, 4, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2015 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили негайно і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді