22-ц/775/648/2015(м)
Головуючий в 1 інстанції Харитонова Г.Л.
Суддя - доповідач Ткаченко Т.Б.
У х в а л а

Іменем України

10 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

Головуючого - Ткаченко Т.Б.,

Суддів - Песоцької Л.І., Мальцевої Є.Є.

При секретарі - Брежнєві Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча», третя особа: ОСОБА_2, про визнання звільнення незаконним та скасування наказу, визнання незаконним протоколу засідання комісії відділу матеріально-технічного забезпечення Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» з працевлаштування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, внесення запису в трудову книжку та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 травня 2015 року,

В с т а н о в и л а:

Наказом Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (далі ПАТ «ММК ОСОБА_4» або комбінат) № 330 -к від 14 жовтня 2013 року ОСОБА_1 економіста по матеріально-технічному забезпеченню 1 категорії бюро РТІ і хімікатів ВМТЗ звільнено 15 жовтня 2013 року у звязку із змінами в організації виробництва і праці, ст.40 п.1 КЗпП України.

24 листопада 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «ММК ОСОБА_4», який в подальшому доповнив та просив, визнати звільнення незаконним та скасувати наказ про його звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України, визнати незаконним протокол засідання комісії відділу матеріально-технічного забезпечення комбінату з працевлаштування (далі комісія ВМТЗ комбінату з працевлаштування) від 20 вересня 2013 року, поновити його на роботі, внести у трудову книжну записи про його протиправне скорочення з підприємства та поновлення на роботі, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 жовтня 2013 року по 12 березня 2015 року в сумі 87076 грн.74 коп., у відшкодування моральної шкоди стягнути 5000 грн. та витрат на правову допомогу 2500 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що з 27 травня 1996 року він знаходився в трудових відносинах з відповідачем, працював на різних посадах до 15 жовтня 2013 року та був звільнений за п.1 ст.40 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним як таке, що: 1) не було обумовлене змінами в організації виробництва і праці, а мало місце скорочення численності або штату працівників, 2) відбулося у порушення процедури звільнення, оскільки не були запропоновані усіх штатних посад, які були вакантними на час звільнення та без додержання правила переважного права на залишення на роботі. Він має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, що не було враховано при його звільненні. Крім того, в протоколі засіданні комісії ВМТЗ комбінату з працевлаштування від 20 вересня 2013 року стоїть не його підпис в строчці 20.

Відповідач звільнив його у порушення норм трудового законодавства, позбавив гарантованого права на працю, на заробіток коштів, необхідних для утримання трьох неповнолітніх дітей, чим заподіяв йому моральну шкоду.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 травня 2015 року у позову ОСОБА_1 до ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про визнання звільнення незаконним та скасування наказу, визнання незаконним протоколу засідання комісії ВМТЗ ПАТ «ММК ім.Ілліча» з працевлаштування від 20 вересня 2013 року, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та витрат за надання правової допомоги, внесення запису у трудову книжку, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду і посилаючись в апеляційній скарзі на неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права, позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 просять рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Зокрема зазначають, що звільнення ОСОБА_1 за ініціативою адміністрації проведено у порушення процедури звільнення, оскільки не прийнято до уваги, що він є багатодітним батьком, який виховує трьох неповнолітніх дітей, а дружина знаходиться у декретній відпустці.

Судом не прийнято до уваги ті обставини, що в протоколі засідання комісії ВМТЗ ПАТ «ММК ім. Ілліча» з працевлаштування його підпис сфальсифікований, у звязку з чим зроблена офіційна заява до Генеральної прокуратури України та заявлялось клопотання про призначення графологічної експертизи, та за наслідками розгляду вказаної заяви 23 травня 2015 року порушена кримінальна справа за ч.4 ст.358 КК України.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності третьої особи - ОСОБА_2, який належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи. З заявою про відкладення розгляду справи до суду не звернувся.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3, які просили скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, заперечення представника відповідача ОСОБА_5, який просив скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, дослідивши матеріалі справи і обговоривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд дійшов висновку, що роботодавець при звільненні позивача дотримав умови ст.49-2 КЗпП України, оскільки позивач був попереджений про наступне вивільнення за два місяця, на час попередження про звільнення він був ознайомлений з усіма вакантними посадами, йому неодноразово пропонувались вакантні посади у межах підприємства, та він отримував направлення у відділ кадрів, цеховим комітетом була надана згода на його звільнення та він був попереджений про засідання цехового комітету, на засіданні якого був присутнім, і після звільнення отримав вихідну допомогу. Наказ про звільнення позивача з роботи по п.1 ст.40 КЗпП України є законним і підстав для його скасування та поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та внесення запису у трудову книжку не має.

Позивач ОСОБА_1 та його представник не надали суду жодних переконливих доказів на підтвердження заявлених вимог про визнання незаконним протоколу засідання комісії ВМТЗ ПАТ «ММК ім.Ілліча» з працевлаштування від 20 вересня 2013 року.

Судом також не були прийняті до уваги доводи позивача та його представника про те, що при його звільненні відповідачем не було враховано переважне право позивача на залишення на роботі, оскільки таке право на підставі ч.1 ст.42 КЗпП України надається при скороченні численності чи штату працівників, а посада, яку займав позивач до звільнення, не скорочувалась, а на підприємстві відбулися зміни в організації виробництва і праці, які призвели до ліквідації підрозділу, у якому працював позивач.

З висновком суду про наявність підстав для звільнення ОСОБА_1 з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці, дотримання процедури звільнення і не порушення прав позивача, колегія суддів не може не погодитися.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п.п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частиною 3 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 (із подальшими змінами), розглядаючи трудові спори, пов'язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Як встановлено судом і це вбачається зі справи, ОСОБА_1 з 27 травня 1996 року перебував у трудових відносинах із ПАТ «ММК ім.Ілліча», де працював на різних посадах, та з 27 жовтня 2011 року був переведений до відділу матеріально-технічного забезпечення економістом з матеріально-технічного забезпечення 2 категорії бюро метізов та обладнання, а з 20 лютого 2012 року був переведений у тому ж відділі економістом з матеріально - технічного постачання 1 категорії бюро РТІ і хімікатів (а.с. 4-5).

01 березня 2013 року на підприємстві був виданий наказ № 151 «Про зміни організаційної структури ПАТ «ММК ім.Ілліча» (а.с. 50-52).

Згідно п.2 наказу № 151 «Про зміни організаційної структури ПАТ «ММК ім.Ілліча» від 01.03.2013 року була передбачена ліквідація відділу матеріально технічного забезпечення, де працював позивач.

Пунктом 3 цього наказу було передбачено створення відділів: постачання обладнання, постачання матеріалів, постачання сировини та палива та служби закупівель.

08 травня 2013 року ОСОБА_1 під розписку було повідомлено про зміни організаційної структури ПАТ «ММК ім.Ілліча» та про скасування займаної ним посади економіста з матеріально технічного забезпечення 1 категорії бюро РТІ та хімікатів, та про те, що він підлягає вивільненню не раніше, ніж через два місяці з моменту повідомлення в службу зайнятості інформації про це ( а.с.12, 14, 56).

В той же день, 08 травня 2013 року, на засіданні комісії ВМТЗ з працевлаштування, позивача було ознайомлено з усіма вакантними посадами станом на 03 травня 2013 року, з зазначенням відомостей про розмір заробітної плати і режимі роботи та позивача було направлено до відділу кадрів з питання працевлаштування (а.с.102, 103 109).

29 травня 2013 року на засіданні комісії відділу матеріально-технічного забезпечення, позивача було повторно ознайомлено з усіма вакантними посадами станом на 27 травня 2013 року, та він, по тих посадах, що його зацікавили, був направлений до відділу кадрів (а.с.93 101).

16 липня 2013 року на засіданні комісії позивача було повторно ознайомлено з усіма вакантними посадами станом на 11 липня 2013 року, та він, по тих посадах, що його зацікавили, був направлений до відділу кадрів (а.с.80 91).

20 вересня 2013 року на засіданні комісії позивача було повторно ознайомлено з усіма вакантними посадами станом на 18 вересня 2013 року, проти чого не заперечував позивач як в суді першої інстанції, так і під час розгляду справи апеляційним судом (а.с.73-79).

27 вересня 2013 року профспілковим комітетом управління ПАТ «ММК ім..Ілліча» було надано згоду на розірвання трудового договору за п.1 ст.40 КЗпП України з економістом відділу з матеріально технічного забезпечення 1 категорії бюро РТІ і хімікатів ВМТЗ ОСОБА_1 (а.с.54).

Наказам № 330-к від 14 жовтня 2013 року позивача було звільнено з 15 жовтня 2013 року у звязку із змінами в організації виробництва і праці за ст.40 п.1 КЗпП України. Виписку з наказу позивач отримав 15 жовтня 2013 року (а.с. 13).

Суд, з огляду на зібрані докази, оцінені в їх сукупності за правилами ст. 212 ЦПК України, правильно встановив, з чим погоджується колегія суддів, що на підприємстві дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, у вигляді впровадженої власником зміни внутрішньої (організаційної) структури, і доведено факт скорочення штату працівників внаслідок ліквідації відділу матеріально-технічного постачання; роботодавцем дотримано норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, зокрема, попередження не менше ніж за два місяці про наступне вивільнення, пропонування існуючих на підприємстві вакансій, так само у новоствореному відділі поставок матеріалів, звільнення проведено за згодою профспілкової організації (а.с.50 - 54).

Доводи позивача і його представника щодо відсутності змін в організаційній структурі товариства відносно управління відділу матеріально-технічного постачання не є обгрунтованими.

Відповідно до положень ст. 62, ч. 3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, визначає кадрову політику, встановлює чисельність працівників, штатний розпис та підбирає на вакантні посади кваліфікованих спеціалістів, що закріплено і у Статуті ПАТ «ММК ім. Ілліча».

Отже, доцільність скорочення штату працівників суд не вправі обговорювати, але має зобов'язання перевірити дотримання процедури звільнення працівника.

ПАТ «ММК ім.Ілліча», в процесі здійснення своєї виробничої діяльності, скористався правами, наданими йому законодавством, як самостійний субєкт господарювання, прийняв рішення про зміни в організації виробництва і праці у відділі матеріально- технічного забезпечення, про що 01 березня 2013 року було видано наказ по підприємству № 151.

Як з'ясовано, позивач з дотриманням порядку, встановленого ст. 49-2 КЗпП України, був повідомлений під підпис про наступне вивільнення, йому, як одночасно з попередженням про наступне звільнення 08 травня 2013 року, так і в подальшому 25 травня 2013 року, 16 липня 2013 року, 20 вересня 2013 року неодноразово пропонувалась інша робота, та він по тих посадах, що його зацікавили, був направлений до відділу кадрів, про що свідчать протоколи засідання комісії з записом позивача про ці обставини, відзначено відповідно в додатках № 15/1-692 та № 15/1-696 від 30 квітня 2013 року, № 15/1-833 від 27 травня 2013 року, № 15/1-1184 від 11 липня 2013 року, № 15/1-1806 від 18 вересня 2013 року, записка разова перепустка від 07 червня 2013 року та направлення № б/н (а.с.15 17, 73 -91, 93-109).

З огляду на вищенаведене, не є обгрунтованими доводи позивача про ненадання йому тих вакансій, на які він міг претендувати, не організацію його переведення у встановленому законом порядку, оскільки у прийомі на посади аналітика (бюро моніторингу систем операційної ефективності ) та менеджера (бюро з управління проектами аналітичного відділу) в управлінні безперервних операційних покращень йому було відмовлено начальником структурного підрозділу комбінату після проведеної співбесіди, анкетування та тестування, а на посади начальника інвестиційного відділу та спеціаліста у відділі постачання матеріалів, які були вільними на час отримання позивачем у відділі кадрів направлення, на час звернення позивача до керівництва структурних підрозділів, були переведені інші робітники, що підтверджується наказами № 255-к від 16 серпня 2013 року, заявою робітника ОСОБА_6 про переведення на вказану посаду спеціаліста, погодженою з начальником відділу (а.с.30, 42).

Доводи апеляційної скарги щодо не врахування переважного права позивача на залишення на роботі, оскільки він має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, у тому числі і перед робітником ОСОБА_6, на що позивач звернув увагу в апеляційному суді, являються неспроможними, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.42 КЗпП України, при скороченні численності чи штату працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Тобто, законодавець ст. 42 КЗпП України передбачив переважне право на залишення на роботі при скороченні численності чи штату працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці, а не переважне право на працевлаштування.

При працевлаштуванні осіб, які підлягають вивільненню у звязку із змінами в організації виробництва і праці, переведення робітників, які підлягають вивільненню, на вакантні посади і робочі місця, не діють правила про переважне право на залишення на роботі, що встановлені ст.42 КЗпП України. Переважне право на залишення на роботі не є тотожнім праву на працевлаштування на нову посаду. Право прийняття на роботу належить працедавцеві та не підлягає судовому врегулюванню.

При цьому, що роботодавець, реалізуючи кадрову політику, закріплену статутом підприємства, і прагнучи підбору на вакантні посади кваліфікованих спеціалістів, вправі був прийняти таке рішення з переконливим обґрунтуванням.

Як встановлено під час розгляду справи на підприємстві відбулися зміни в організації виробництва і праці, які призвели до ліквідації всього підрозділу, у якому працював Позивач, а право підбору на вакантні посади кваліфікованих спеціалістів, надано підприємству.

Більш того, позивач погодився з відмовою у переведенні на роботу на вакансії, які мались в управлінні безперервних операційних покращень, рішення керівника вказаного підрозділу у встановленому законом порядку не оскаржив.

Із урахуванням чисельності протоколів засідання комісії з працевлаштування, пропонування вакансій впродовж довготривалого часу (майже 04 місяців з моменту попередження до фактичного звільнення), беручи до уваги доступність на підприємстві для вивільнюваних працівників інформації щодо вакансій, а також зважаючи на відсутність скарг ОСОБА_1 щодо необґрунтованої відмови у працевлаштуванні за отриманими направленнями у відділі кадрів на працевлаштування, посилання в апеляційній скарзі на його звільнення з порушенням проведення процедури скорочення не є обгрунтованими, та спростовуються зібраними вищенаведеними матеріалами, що вірно оцінені судом.

З огляду на вищенаведене, не є обгрунтованими доводи позивача про ненадання йому тих вакансій, на які він міг претендувати, не організацію його переведення у встановленому законом порядку.

Роботодавець дотримав умови ст.49-2 КЗпП України, оскільки позивач був ознайомлений на час попередження про звільнення з усіма вакантними посадами.

У апеляційній скарзі позивач та його представник вказують на порушення роботодавцем процедури звільнення, що полягає у фальсифікації його підпису в строчці № 20 протоколу засідання комісії ВМТЗ від 20 вересня 2013 року, а саме в строчці, в якій зазначено, що він відмовився від запропонованих вакансій.

З зазначеними доводами апеляційної скарги також не можна погодитись виходячи з наступного.

У відповідності із положеннями статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач та його представник, як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і в апеляційному суді не надали жодних переконливих доказів на підтвердження зазначених доводів. Ніяких записів на цьому протоколі комісії від 20 вересня 2013 року, про зацікавленість будь-якими посадами, направлення до відділу кадрів для працевлаштування, які він робив на інших вищезазначених протоколах засідання комісії з працевлаштування, позивач не вчинив, свою присутність на засіданні комісії 20 вересня 2013 року, позивач не заперечував, свій підпис в строчці «з протоколом засідання комісії ознайомлений», який проставлений після строчці « від запропонованих вакансій відмовляюсь», також не заперечує.

З огляду на фактичне звільнення ОСОБА_1 майже через 04 місяця після попередження, не можна вважати порушеним його право на можливість залишитись працювати на підприємстві.

Таким чином не встановлено порушень ч. 2 ст. 40 КЗпП України, оскільки звільнення позивача сталося після впевнення про неможливість його переведення, за його згодою, на іншу роботу.

Відтак, суд дійшов вірного висновку про дотримання щодо позивача процедури скорочення штату працівників в сенсі ст. 49-2 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги позивача та його представника не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду позивачем і його представником не надано і в суді апеляційної інстанції.

Порушень норм процесуального права, зокрема на які посилається позивач, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляційна скарги позивача та його представника підлягають відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді Л.І. Песоцька

ОСОБА_7