АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4802/15 Головуючий 1 інст. - Міндарьова М.Ю.
Категорія : трудові Доповідач - Черкасов В.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Пономаренко Ю.А., Кокоші В.В,

за участю секретаря - Лашаковій Д.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Основ'янської ОДПІ міста Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області

на заочне рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 12 лютого 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Основ'янської ОДПІ міста Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області, Управління Державної казначейської служби України у Червонозаводському районі міста Харкова про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування матеріальної та моральної шкоди в зв'язку з невиконанням рішення суду, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Основ'янської ОДПІ міста Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області, Управління Державної казначейської служби України у Червонозаводському районі міста Харкова про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування матеріальної та моральної шкоди в зв'язку з невиконанням рішення суду.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказував, що наказом №338-0 від 11 березня 2011 року його було звільнено з податкової міліції у запас Збройних Сил України за пунктом 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 17 червня 2011 року, яка в подальшому була залишена без змін Вищим адміністративним судом України, поновлено його на посаді першого заступника начальника ДПІ - начальника відділу податкової міліції ДПІ у Комінтернівському районі м.Харкова. На підставі чого, наказом ДПС України №82-0 від 26 вересня 2011 року наказ про його звільнення скасовано та поновлено його на посаді першого заступника начальника ДПІ- начальника відділу податкової міліції ДПІ у Комінтернівському районі м.Харкова; наказом ДПС України №98-0 від 27 вересня 2011 року зараховано його у розпорядження ДПА у Харківській області згідно з рапортом, а наказом ДПА у Харківській області №201-в від 29 вересня 2011 року надано йому відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Проте, за час касаційного оскарження ДПС України та ДПС у Харківській області вчиняли дії, якими порушували його право на працю, а саме, у травні 2012 року наказами останніх втратили чинність накази про його поновлення на роботі від 26 вересня 2011 року та від 27 вересня 2011 року. Таким чином, його вдруге незаконно звільнено в період відпустки по догляду за дитиною. Вважає за необхідне стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної, а також матеріальної шкоди.

Тому, ОСОБА_1, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд стягнути з Основ'янської ОДПІ міста Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області на його користь 500 000 грн. - відшкодування моральної шкоди; 195 301,26 грн. - суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу; вартість придбаних ліків - 58 438,81 грн.; 30 000 грн. - витрат на правову допомогу. А також, зобов'язати відповідача виплатити йому все грошове забезпечення з моменту поновлення його на роботі з урахуванням середньої заробітної плати з 11 березня 2011 року по 22 травня 2013 року; здійснити перерахунок нарахованої йому вихідної допомоги при виході на пенсію з урахуванням середньомісячної заробітної плати до звільнення та виплатити різницю між виплаченою вихідною допомогою та нарахованою у розмірі 19 813,96 грн.; надати до Управління пенсійного фонду довідку про повне грошове забезпечення за останні 24 місяці до моменту звільнення, а саме: за січень 2009 року - грудень 2010 року про додаткові види грошового забезпечення для обчислення пенсії.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 12 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 в частині зобов'язання Основ'янської ОДПІ міста Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області надати довідку до пенсійного фонду за останні 24 місяці роботи, а саме: за січень - грудень 2010 року про додаткові види грошового забезпечення для обчислення пенсії., - залишено без розгляду.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 12 лютого 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Основ'янської ОДПІ міста Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області на користь позивача 215 115,22 грн.; 10 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди; 10 000 грн. судових витрат на правову допомогу. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Основ'янської ОДПІ міста Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області судовий збір в дохід держави в розмірі 243,60 грн.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 16 березня 2015 року заяву Основ'янської ОДПІ міста Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі Основ'янська ОДПІ міста Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області ставить питання про скасування заочного рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає на пропущення позивачем строку позовної давності, вказує на недоведеність позивачем як моральної, так і матеріальної шкоди; а витрати на правову допомогу взагалі підлягають стягненню в порядку адміністративного судочинства, оскільки є складовою витрат, пов'язаних з розглядом адміністративної справи.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу підлягаючою задоволенню частково.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з доведеності порушення відповідачем трудових прав позивача щодо поновлення його на роботі та невиплати середнього заробітку, що призвело до моральних страждань.

Проте повністю з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що відповідно наказу ДПА України №338-0 від 11 березня 2011 року ОСОБА_1 було звільнено з податкової міліції у запас Збройних Сил України за пунктом 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 17 червня 2011 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано наказ №338-0 та поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника державної податкової інспекції - начальника відділу податкової міліції ДПІ з 11 березня 2011 року.

На підставі вказаної постанови, а саме наказом ДПС України №82-0 від 26.09.2011 року наказ ДПА України №338-0 від 11 березня 2011 року про звільнення скасовано та поновлено позивача на посаді першого заступника начальника ДПІ - начальника відділу податкової міліції ДПІ у Комінтернівському районі м. Харкова.

Наказом ДПС України №98-0 від 27.09.2011 року позивача. зараховано у розпорядження ДПА у Харківській області відповідно рапорту.

Наказом ДПА у Харківській області від 29.09.2011 року №201-в позивачу надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

В подальшому, Харківський апеляційний адміністративний суд постановою від 18 січня 2012 року постанову суду першої інстанції в частині скасування наказу ДПА та поновлення ОСОБА_1 на посаді скасував і відмовив у задоволенні позову, в іншій частині зазначену постанову залишив без змін.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 13 листопада 2012 року постанову апеляційного суду скасував, а постанову суду першої інстанції залишив без змін.

Не погодившись з ухвалою касаційного суду, ДПС та ДПС у Харківській області звернулись із заявами про її перегляд Верховним Судом України з підстави неоднакового застосування Вищим адміністративним судом України пункту 66 Положення, у яких просять скасувати ухвалу суду касаційної та постанову суду першої інстанцій та залишити в силі постанову апеляційного суду.

Постановою Верховного суду України від 02.07.2013 року у задоволенні заяв ДПС України та ДПС України у Харківській області- відмовлено.

Судом встановлено та не заперечується стронами, що ОСОБА_1 поновлено на посаді першого заступника начальника державної податкової інспекції - начальника відділу податкової міліції ДПІ з 11 березня 2011 року, а відповідно до наказу ДПС України від 22.05.2013 року звільнено з посади та податкової міліції у відставку за пунктом 65 підпунктом «а» (за віком): підстава подання ДПС у Харківській області від 15.05.2013 року та його особистий рапорт від 15.05.2013 р..

Зі змісту апеляційної скарги відповідача вбачається, що при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу наполягає на застосуванні строку позовної давності.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Рішенням Конституційного суду України від 15.10.2013р. №1-18/2013 дано офіційне тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП, де зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем пропущений строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору, тобто з даним позовом, судова колегія відхиляє, оскільки вони суперечать вимогам ст. 233 КЗпП України та роз'ясненням, які містяться в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року у разі якщо працівник звертається до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку до фактично з ним розрахунку, тобто під час триваючого правопорушення з боку роботодавця, то таке звернення до суду завжди буде своєчасним та у межах позовної давності встановленої ч. 1 ст.233 КЗпП України.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За таких обставин посилання відповідача у апеляційній скарзі безпідставні та не грунтуються на вимогах закону.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Згідно з пунктом 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати цей Порядок застосовується, у тому числі, у випадку вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Крім того, положеннями розд. ІІІ Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

За змістом пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати в розрахунковому періоді за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток.

Таким чином судом першої інстанції обґрунтовано взято до розрахунку довідку Основ'янської ОДПІ міста Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області від 17.10.2014 року на а.с.28-29 про розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 у розмірі 335грн. 74 коп.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 у частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що його права порушені та підлягають захисту.

Однак, що стосується розміру стягнення середнього заробітку, то колегія суддів вважає, що рішення суду в цій частина підлягає зміні.

Відповідно до довідки відповідача від 17.10.2014 року(а.с.28-29) розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 складає 335грн. 74 коп..

Період стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу складає з 11 березня 2011 року по 22.05.2013 року - 552 робочих дні, відповідно до наданої довідки відповідачем суду апеляційної інстанції в ході апеляційного розгляду про кількість робочих днів у зазначений період.

ОСОБА_1 відповідно до наказів на а.с. 148-152(наказ №201 від 29.09.2011р.;№6-в від 13.02.20012 р.;наказ №292-0 від 28.05.2012р.) знаходився у відпустці по догляду за дитиною до трьох років у період з 29.09.2011р. по день звільнення у запас - 22.05.2012 р., а саме 241 день.

Отже стягненню підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто за 311 день(552 -241день) у розмірі 110 635 грн. 14 коп. /552 (робочих дня) - 241 (день відпуски по догляду за дитиною) = 311 (робочих дня) Х 335грн. 74 коп. (середньоденного заробітку) = 110 635 грн. 14 коп..

Враховуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що розмір стягнення підлягає зменшенню з 195 301 грн. 26 коп. до 110 635(сто десять тисяч шістсот тридцять п'ять) грн. 14 коп..

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, колегія судів вважає, що підстави для коригування, або зміни, встановленого судом першої інстанції середньоденного заробітку позивачу при задоволені позову у розмірі 335 грн. 74 коп. на інші дані у довідках відповідачем суми середньоденного заробітку, які надавалися ним, як доказ відсутні, оскільки представниками відповідача протягом розгляду справи у суді апеляційної інстанції надавалися до суду різні довідки за аналогією до посади позивача як би він працював у цей час.

Крім того, як пояснив позивач довідка Основ'янської ОДПІ міста Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області від 17.10.2014 року на а.с.28-29 про розмір його середньоденної заробітної плати у розмірі 335грн. 74 коп. є достовірним доказом, оскільки саме вона неодноразово була предметом розгляду у інших судових інстанціях за іншими його вимогами, як до відповідача, так і до його керівництва. При цьому позивач зазначив, що довідки надаються представниками відповідача до судів за підписом одного і того же бухгалтера з протилежними відомостями про середньоденний заробіток .

Що стосується рішення суду в частині стягнення різниці між виплаченою вихідною допомогою у розмірі 19 813 грн. 48 коп., то рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з відмовою у позові, виходячи з наступного.

Так із наданих суду першої інстанції на а.с.54, 55 грошового атестату та розрахункового листа за червень 2013 рік вбачається, що відповідачем позивачу була виплачена вихідна допомога при звільнені сума у розмірі 21 764 грн. 03 коп..

Дії відповідача по розрахунку цієї суми позивачем не оскаржувались і предметом розгляду суду першої інстанції не були. Отже , підстав стягувати цю суму не має .

Крім того, позивач вище зазначену суму отримав і доказів щодо оскарження цієї суми не надав.

Стосовно доводів апеляційної скарги про недоведеність позивачем моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді грошової виплати або в іншій матеріальній формі.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 13 постанови від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У справі, що розглядається, судами установлено факт порушення відповідачем прав позивача у сфері трудових відносин, а відтак наявні правові підстави покладення на відповідача обов'язку відшкодувати ОСОБА_1 моральну шкоду.

Посилання Основ'янської ОДПІ міста Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області на необґрунтовану матеріальну шкоду не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки у позові в цій частині позивачу відмовлено.

Що стосується стягнених витрат на правову допомогу, то згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов'язаних з розглядом справи.

Змістом ч. 1 ст. 88 ЦПК України визначено, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

Відповідно до положень частини 4 статті 42 ЦПК України документи, що посвідчують повноваження адвоката як представника, можуть також посвідчуватися ордером, який виданий відповідним адвокатським об'єднанням.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 47, 48 Постанови №10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано ст. 8,59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі ІІІ Закону України від 02.06.2011 року № 3460-VІ «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору ( ст.12,42,56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року N 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Позивачем надані договір про надання правової допомоги, довіреність, але при вирішенні питання про відшкодування витрат на правову допомогу позивач не визначився, в якому статусі його представник ОСОБА_2 брала участь у справі: як представники позивача згідно зі ст.ст. 40, 42 ЦПК України, чи особи, які надають правову допомогу у відповідності до ст. 56 ЦПК України, що має суттєве значення для правильного вирішення питання про компенсацію витрат на правову допомогу. На підтвердження оплати надані позивачем оригінали квитанцій про оплату без надання доказів оприходування цих грошей. Разом з тим в матеріалах справи відсутній розрахунок таких витрат, що не дає можливості суду об'єктивно оцінити відповідність наданих адвокатських послуг понесеним витратам.

Отже, підстав для стягнення витрат на правову допомогу немає.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу.

За таких обставин судова колегія відповідно до вимог ст.. 309 ЦПК України вважає за необхідне рішення суду першої інстанції змінити.

Керуючись ст. ст. 88, 303, 304, п.3ч.1ст.307, ст.ст.309,313,314,316,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Основ'янської об'єднаної Державної податкової інспекції міста Харкова головного управління Міндоходів у Харківській області - задовольнити частково.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 12 лютого 2015 року - змінити.

В частині стягнення з Основ'янської об'єднаної Державної податкової інспекції міста Харкова головного управління Міндоходів у Харківській області на користь ОСОБА_1( і.н. НОМЕР_1) зменшити суму стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 215 115(двісті п'ятнадцять тисяч сто п'ятнадцять) грн. 22 коп. до 110 635(сто десять тисяч шістсот тридцять п'ять) грн. 14 коп..

В частині стягнення з Основ'янської об'єднаної Державної податкової інспекції міста Харкова головного управління Міндоходів у Харківській області на користь ОСОБА_1 суми вихідної допомоги у розмірі 19 813(девятнадцять тисяч вісімсот тринадцять) грн. 96 коп. та стягнення 10 000(десять тисяч) грн. судових витрат на правову допомогу - скасувати, і в цій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з Основ'янської об'єднаної Державної податкової інспекції міста Харкова головного управління Міндоходів у Харківській області на користь держави судовий збір у розмірі 1 659(однієї тисячи шістсот п'ятдесят дев'ять)грн. 35 коп..

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: