Справа № 629/2032/15-ц
Номер провадження 2/629/836/15
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03.07.2015 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі: головуючого судді Попова Олександра Григоровича, за участю секретаря Письменної Н.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання кредитного договору недійсним в межах захисту прав споживачів та застосування наслідків недійсності правочину, -
Позивач у судове засідання не з'явилась, надала клопотання про розгляд справи за її відсутності, просила задовольнити позов на підставі обставин, викиданих у позові та у клопотанні.
Перевіривши матеріали справи і доводи позовної заяви, суд приходить до висновку слухати справу за відсутності сторін які надали до суду свої заперечення та про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.
Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Нормами статті 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов.
Вказаний картковий рахунок НОМЕР_1 був відкритий на підставі договору банківського поточного рахунку для здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів №771081 від 25.09.2012 року, укладеним між банком та ОСОБА_1 Умовами цього договору передбачена сплата комісії за користування рахунком в розмірі встановленому Тарифами. Згідно тарифів, за зарахування безготівкових коштів на картковий рахунок сплачується комісія в розмірі 9,99%, в зв»язку з чим за зарахування кредитних коштів в розмірі 100000 гривень на картковий рахунок була стягнута комісія в розмірі 9990 гривень, що підтверджується випискою з особового рахунку. (а.с.61,62,63).
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Звертаючись до суду, позивач посилалась на те, що умови кредитного договору порушують її права, як споживача та не відповідають вимогам чинного законодавства. Оспорюваний договір в порушення Закону України «Про захист прав споживачів» містить несправедливі умови, які порушують принцип рівності сторін договору, не містить умов або правил, які б регулювали відповідальність відповідача, порядку зміни кредитного договору, який враховував би інтереси споживача, умови про порядок припинення договору. Також зазначила, що якщо би їй було відомо при укладанні договору про незалежні від неї обставини - низький розмір її заробітної плати та розмір комунальних платежів, то вона б не брала кредит.
Разом з тим, такі посилання позивача не ґрунтуються на законі та спростовуються умовами договору.
Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов.
Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.
Враховуючи те, що між позивачем та відповідачем був укладений зазначений кредитний договір та договір банківського поточного рахунку для здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів, суд приходить до висновку, що сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов'язання щодо виконання даного договору.
Згідно ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковими для неї.
Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди сторонами за всіма істотними умовами, а саме, згідно кредитного договору цей договір набирає чинності з моменту першої видачі кредитних ресурсів і діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань.
Відповідно до ч. 2 ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитора до встановленого договором строку його надання.
Також, відповідно до п. 6 ст. 11 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів» №3161 споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.
Встановлено, що позивач не відмовлялась від виконання умов кредитного договору, отримала кредитні кошти, до квітня 2014 року виконувала зобов'язання по кредитному договору, про що свідчать квитанції (а.с.24, 25-31).
Отже, позивачу були повністю відомі істотні умови кредитного договору, вона не зверталась до кредитора за роз'ясненням положень договору, тим самим погоджуючись із всіма умовами кредитного договору.
Відповідач виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі, відкривши позивачу рахунок і здійснивши вдачу кредитних коштів на підставі письмової заяви позивача.
За таких умов договір вважається укладеним, а тому посилання позивача у своїй позовній заяві на те, що договір, укладений між нею та банком, не відповідає вимогам чинного законодавства України, є безпідставними та необґрунтованими.
Крім того, при укладенні кредитного договору, беручи на себе певні зобов'язання, позивач повинна була чітко усвідомлювати та враховувати всі ризики, що пов'язані з одержанням кредиту.
Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець (послуг) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути замінено або визнано недійсним, або договір може бути визнаний недійсним в цілому.
Відповідно до статей 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 6 КЦ України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).
Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Встановлено, що під час укладання договору, банк керуючись нормами Закону України «Про захист прав споживачів» та п.п. 2.1, 2.4 та 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та скупну вартість кредиту, надав позивачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, що підтверджується відповідним Графіком платежів (а.с.22-23).
Таким чином, позивач отримала усю необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про кредит, вартість всіх супутніх послуг, що забезпечило можливість її свідомого і правильного вибору.
Також підставою для визнання недійсним кредитного договору, на думку позивача є порушення вимог ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме дії відповідача містять ознаки нечесної підприємницької практики.
Разом з тим, такі посилання не ґрунтуються на вимогах закону.
Відповідно до ч.ч. 1, 6 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.
Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.
Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Разом з тим, позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що відповідач ввів її в оману щодо істотних умов договору та не надано доказів нечесної підприємницької практики відповідача під час укладення кредитного договору.
Крім того, суд вважає, що в разі не згоди з умовами кредитного договору позивач могла скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.
Таким правом позивач не скористалась, а тому, відповідно, погодилась зі всіма його умовами, про що також свідчить часткове виконання договору.
Вбачається, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про недобросовісність банківської установи при укладенні кредитного договору, невідповідності змісту правочину цивільному законодавству, які потягнули б за собою визнання договору кредиту недійсним.
Щодо посилання позивача на Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», то цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.
Кредитні кошти ОСОБА_1 отримувала не як фізична особа - суб'єкт підприємницької діяльності, а тому норми цього закону не поширюються на правовідносини, які виникли між Банком та позивачкою.
З огляду на те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги про визнання договору кредиту недійсним, не підлягає задоволенню і вимога про застосування наслідків недійсності правочину.
На підставі викладеного, суд відмовляє позивачу в задоволенні всіх позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168, ст.ст. 6, 203, 215, 230, 627, 628, 638 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд, -
В позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання кредитного договору недійсним в межах захисту прав споживачів та застосування наслідків недійсності правочину - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Лозівський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.Г.Попов