Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним та витребування майна, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 12 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, вона є власником квартири АДРЕСА_1 у м. Тернополі. Зазначає, що у 2013 році вона дізналася, що власником цієї квартири є ОСОБА_4, який набув права власності на неї на підставі договору дарування від 11 квітня 2007 року, дарувальником за цим договором є ОСОБА_8 Останній набув право власності на квартиру на підставі договору дарування від 25 листопада 2000 року, дарувальником за яким є вона - ОСОБА_3 На думку позивачки договір дарування квартири від 25 листопада 2000 року укладений з порушенням норм чинного законодавства, а саме ст. 48 ЦК УРСР, ст. 45 Закону України «Про нотаріат» та пункту 13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року, оскільки вона є неписемною, не вміє читати, що є підставою для вчинення підпису на спірному договорі представником, а не нею, а сам договір повинен був бути прочитаний їй вголос, однак такого не було. Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила задовольнити її позовні вимоги, визнати недійсним договір дарування від 25 листопада 2000 року та витребувати квартиру з володіння ОСОБА_4

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 12 лютого 2015 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга заявника підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачкою не доведено обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, зокрема що вона внаслідок фізичної вади або хвороби, або з інших причин не могла підписати спірний договір дарування.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 липня 1997 року ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 у м. Тернополі.

25 листопада 2000 року укладено договір дарування квартири, за умовами якого ОСОБА_3 подарувала квартиру ОСОБА_8

Згідно з договором дарування від 11 квітня 2007 року ОСОБА_8 подарував квартиру ОСОБА_4

ОСОБА_3 зазначає, що договір дарування від 25 листопада 2000 року не відповідає вимогам закону, тому на підставі ст. 48 ЦК УРСР є недійсним, оскільки при його укладенні нотаріусом порушено ст. 45 Закону України «Про нотаріат», позивач є неписьменною, тому не могла підписати спірний договір.

Відповідно до пунктів 1, 4 «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року і застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

Оскільки спірний договір укладено до набрання чинності ЦК України, то спір підлягає вирішенню на підставі законодавства, яке діяло на час його укладення, а саме на підставі положень Цивільного кодексу УРСР.

Вирішуючи спір, судами на зазначене уваги не звернуто і у порушення наведених положень законодавства вирішено спір на підставі норм цивільного законодавства, яке діє на час розгляду справи.

Згідно зі ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Підставою недійсності договору є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені законом, саме на момент вчинення договору.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 2, 5 Постанови від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (чинної на час укладення спірного договору) угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом, тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. За правилами ст. 48 ЦК УРСР угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК УРСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 45 Закону України «Про нотаріат» (чинної на час укладення спірного договору) при посвідченні правочинів і вчиненні інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством, нотаріусом перевіряється справжність підписів учасників правочинів та інших осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. Якщо заява чи інший документ підписані за відсутності нотаріуса, особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, повинна особисто підтвердити, що документ підписаний нею. Якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено.

Звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування від 25 листопада 2000 року ОСОБА_3 зазначала, що вона до нотаріальної контори не зверталася, спірний договір не підписувала, крім того вона є неписемною і не вміє читати, тому відповідно до статті 45 Закону України «Про нотаріат» спірний договір повинен був бути підписаний її представником, а в тексті самого договору повинен був бути посвідчувальний напис про причини, з яких дарувальниця не могла особисто його підписати. Проте на договорі стоїть її підпис, у зв'язку з чим цей договір слід визнати недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, місцевий суд виходив з того, що факт неписемності позивачки спростовано матеріалами справи та дослідженими під час розгляду справи доказами, вона неодноразово ставила особистий підпис при отриманні різних документів, тому саме її підпис стоїть на спірному договорі дарування.

Проте місцевий суд не врахував, що відповідно до вимог ст. 57 ЦПК України докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях; належність та допустимість доказів має суттєве значення при доведенні конкретних обставин справи.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що позивачка є писемною і підписала спірний договір, проте не звернув уваги, що спростування чи підтвердження справжності підпису дарувальника, вчиненого на договорі дарування, можливо довести, провівши судову експертизу підпису на належність його позивачці.

Крім того, суд дійшов висновку, що підпис в договорі дарування вчинений саме позивачкою пославшись також на постанову слідчого СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області від 07 травня 2014 року про закриття кримінального провадження. Даною постановою встановлено, що в ході досудового слідства не здобуто достатньо доказів про те, що договір дарування підписаний не ОСОБА_3, а іншою особою, оскільки у зв'язку з відсутністю вільних взірців підпису ОСОБА_3 за 2000 рік та ОСОБА_8, неможливо встановити даний факт (а.с. 71).

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st60> кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 3, 4 ст. 60 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st60>).

Згідно ст. 179 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st179> предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Згідно ст. 212 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st212> суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно з ч. 1 ст. 58 <nau://ukr/1618-15|st58>, ч. 2 ст. 59 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st59> належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлення таких фактів має здійснюватись судом на підставі оцінки зібраних у справі доказів, як кожного окремо, так і їх сукупності.

Статтею 61 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st61> визначені підстави звільнення від доказування.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st61> вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

При оцінці наявних в матеріалах справи доказів судами не враховано приписів ч. 2 ст. 59 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st59>, згідно якої обставини справи, що за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Разом з тим, наявним у справі доказам місцевий суд не надав належної оцінки, як кожному окремо, так і у їх сукупності з іншими доказами, не навів результатів оцінки доказів в ухваленому рішенні та не зазначив мотивів їх прийняття чи відмови у прийнятті.

В ході розгляду даної справи судом не дотримано вимог ч. 4 ст.10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, за умов суперечливості чи недостатності доказів для правильного вирішення спору та прийняття мотивованого рішення не обговорено питання щодо призначення відповідної судової почеркознавчої експертизи, не роз'яснено особам, які беруть участь у справі обов'язки щодо доказування і подання доказів, наслідки непризначення відповідної експертизи, а також положення щодо належності та допустимості доказів.

Фактично судом допущено однобічність у дослідженні доказів та не перевірено усіх обставин, на які посилалися сторони в обґрунтування своїх вимог і заперечень.

Судом першої інстанції не надано мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув і помилково залишив рішення суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 без змін.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами, як першої, так і апеляційної інстанцій, фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхового вирішення спору.

Оскільки суди допустили порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, то оскаржувані судові рішення на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 338, 345 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 12 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська