Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 287/170/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2015 року м. Олевськ

Олевський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого - судді Ковальчука М.В.

з участю секретаря Дворак Г.П.

та сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Олевську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів-,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач) про стягнення інфляційних витрат на суму боргу в сумі 10089,33 грн., трьох процентів річних від простроченої суми за період з 22.04.2004 року по 20.03.2015 рік в сумі 490,93 доларів США, що еквівалентно 10918,28 грн., та проценти від суми позики відповідно до облікової ставки Національного банку України за період з 22.04.2004 року по 20.03.2015 рік в сумі 1381,39 доларів США, що еквівалентно 30722,11 грн., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 19 березня 2003 року Олевським районним судом Житомирскої області було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в сумі 1500 доларів США. Станом на 20.03.2015 року рішення суду не виконано в звязку з чим позивач 20.04.2015 року звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Позивач в судовому засіданні вимоги підтримав з підстав зазначених в позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та надав заперечення в якому просить суд застосувати позовну давність.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що між сторонами було укладено договір позики, за яким позивач передав відповідачу 1500 доларів США, а той зобов'язався повернути таку ж суму до 17.07.2000 року, однак свого зобов'язання не виконав.

За положеннями ст..374 ЦК УРСР за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальнику) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості.

19 березня 2003 року Олевським районним судом Житомирської області було видано виконавчий лист про зобовязання відповідача на користь позивача повернути борг в розмірі 1500 доларів США, а в разі не повернення боргу стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7999,35 грн. за договором позики у цивільній справі № 2-200-03 року від 19.03.2003 року (а.с.9).

Судом встановлено, з пояснень відповідача та його заперечення, що відділом державної виконавчої служби Олевського районного управління юстиції здійснювалось щомісячне утримання частини доходу ОСОБА_2 за виконавчим листом виданого Олевським районним судом Житомирської області по цивільній справі №2-200-03 року від 19.03.2003 року, про стягнення на користь ОСОБА_1 7999,35 грн. боргу за договором позики.

Суд бере до уваги, що стягнення боргу з відповідача відбувалось шляхом щомісячних, чергових внесків на депозитний рахунок ВДВС Олевського РУЮ і останній платіж був здійснений 22.12.2014 року, що є початком строку перебігу позовної давності.

Відповідно до статті 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Враховуючи вище наведене, суд не вбачає підстав для застосування позовної давності.

Станом на 30.07.2015 року, сума стягнутих коштів в розмірі 7999,35 грн. знаходилась на депозитному рахунку відділу державної виконавчої служби Олевського районного управління юстиції, згідно довідки від 20.05.2015 року №03-22/32/2295 (а.с.22).

Відповідно до статті 208 ЦК УРСР зобов'язання повинно бути виконано в натурі.

Суд бере до уваги, що станом на 30.07.2015 року зобовязання за договором позики не було виконано в натурі оскільки сума боргу не була зарахована на банківський рахунок позивача і знаходилась на депозитному рахунку ВДВС Олевського РУЮ, тому суд не вважає припинення зобовязання.

Стаття 214 ЦК УРСРпередбачала, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних з простроченої суми, якщо законодавством або договором не встановлено інший розмір процентів.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору позики та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином.

Враховуючи вище наведене суд вважає, задовольнити вимогу позивача та стягнути з відповідача три проценти річних з простроченої суми: 1500 доларів США х 3% річних х 3982 кількість днів прострочення : 365:100 = 490, 93 доларів США (за офіційним курсом НБУ на 17.03.2015 року 100 долар США / еквівалентно 2224,68 грн.), отже 490,93 дол. США х 2224,68 грн. = 10918 грн. 28 коп. 3% річних.

За положеннями статті 170 ЦК УРСР проценти по грошових та інших зобов'язаннях не допускаються, за винятком операцій кредитних установ, зобов'язань по зовнішній торгівлі та інших випадків, зазначених у законі.

Указана норма не передбачала права позикодавця на отримання від позичальника відсотків за користування грошима.

Таким чином, якщо у відповідача не виник обовязок зі сплати відсотків за користування коштами до 1 січня 2004 року, то не можна вважати, що цей обовязок продовжував існувати після набрання чинності ЦК України.

Крім того суд зазначає, що предметом договору позики у справі, яка розглядається, є іноземна валюта.

Відповідно до змісту ст. 169 ЦК Української , який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, то норми ст. 214 ЦК Української РСР щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що у решті позовних вимог слід відмовити за безпідставністю.

В силу ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати, а саме судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп..

Керуючись вимогами ст..ст.10, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 236-239, 294 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10918 грн.28 коп. (десять тисяч девятсот вісімнадцять гривень 28 коп.) та судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп., в решті позову відмовити за безпідставністю.

З повним рішенням суду сторони можуть ознайомитись 03 серпня 2015 року.

Рішення може бути оскаржене в Апеляційний суд Житомирської області через Олевський районний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_3