Справа № 128/1940/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

25.08.2015 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого-судді Карпінської Ю.Ф.,

при секретарі Воробей В.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Украфлора»-Вінниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку, та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що він працював на підприємстві ТОВ «Украфлора»-Вінниця» з 04.01.2001 року, починаючи з водія 1-го класу; з 01.01.2003 року виконував обов'язки механіка по сумісництву з водієм; 21.02.2003 року був призначений на посаду в/о механіка АТП, а з 03.01.2004 року на посаду механіка; з 01.09.2006 року призначений на посаду автослюсаря. Вважає, що за час роботи йому нараховані, але не виплачені кошти, зокрема: з 01.04.2003 року включно по грудень 2003 року в сумі 2906,18грн.; з 01.01.2004 року включно по грудень 2004 року в сумі 2434,82 грн., а всього на загальну суму 5341 грн. Нараховані кошти по наданих ним лікарняних листах за 17 місяців (100%) середньомісячного заробітку, яка складала на той час 560,70 грн., на загальну суму 9531,90 грн. Із вказаної суми виплачено йому лише 1464,98 грн., тому не виплачено із нарахованої суми кошти в розмірі 8066,92 грн. Невиплачені також кошти на двох дітей, які перебували на навчанні, а саме: ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Враховуючи суму прожиткового мінімуму на той час 384 грн. та строк, на протязі якого не були виплачені кошти, а саме: понад 12 місяців, тому сума невиплачених коштів становитиме без урахуванням індексації 9216 грн.

Також позивач вказує, що сума середнього заробітку, який відповідач зобов'язаний сплатити на його користь, становить 22623,92 грн. Крім того, неправомірними діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яку позивач оцінює в розмірі 5000,00 грн.

В зв'язку з викладеними обставинами позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом та просить стягнути із відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 22623,92 грн. та моральну шкоду в сумі 5000,00 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити за обставин, викладених у позові. Суду пояснив, що коли отримував пенсію, подумав, що йому не доплачують кошти на дітей, тому звернувся в управління Пенсійного фонду. Там йому повідомили, що всі документи подавав відповідач. В той період 2003-2004 роки він не міг працювати, так як після ДТП довгий період лежав в комі, а підприємство подавало відомості, що він працює. Коли закінчилося лікування, він звернувся до відповідача, але його всілякими силами намагалися звільнити з роботи, перевели його на іншу посаду. Відповідач на руки видає одну суму зарплати, а в УПФ подає іншу. Відповідач повинен був подати в УПФ, що він непрацюючий, повинен був вказати, що на його утриманні є двоє неповнолітніх дітей. В 2003 році він числився на роботі, але лежав в лікарні. Підприємство нараховувало йому кошти, але він їх не бачив. Він отримав трудове каліцтво, йому повинні були виплачувати 100% заробітної плати. Він 5 місяців перебував на лікарняному, після цього йому призначили ІІ групу інвалідності трудового каліцтва. Пенсію по інвалідності він отримує з 07.08.2003 року. Діями відповідача йому заподіяно і моральну шкоду, він дуже хвилюється з цього приводу, в нього піднімається тиск, він звертається до лікарів. Також позивач зазначив, що відповідач подав до Пенсійного фонду відомості, що він весь час працює, хоч він не міг працювати з ІІ групою інвалідності та втратою 75% працездатності; заяву про переведення на 0,5 ставки він не писав, в поданій представником відповідача копії такої заяви підпис не його; висновок РВ УМВС від 2014 року підроблений, так як не містить ні діти, ні підпису; заява про призначення пенсії також підроблена, підпис на заяві не його.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив залишити їх без задоволення. Суду пояснив, що позивач дійсно працював та працює в ТОВ «Украфлора»-Вінниця». В 2003-2004 роках позивач працював на посаді водія та на півставки автослюсаря. За цей період позивачеві повністю була виплачена заробітна плата. Позивач перебував на лікарняному 92 дні з 07.04.2003 року по 07.08.2003 року. Інших лікарняних листів на підприємство не надавалося. Таких документів, що позивач підписувався за отримання заробітної плати в той період, не збереглося, так як термін зберігання таких документів лише три роки. Заборгованість по виплаті заробітної плати перед позивачем відсутня. Кошти на дітей, про які позивач зазначає в позовній заяві, підприємством не повинні виплачуватися.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, давши їм належну правову оцінку, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з вимогами ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 04.01.2001 року прийнятий на роботу водієм 1-го класу на ТОВ «Украфлора»-Вінниця», з 03.01.2004 року переведений на посаду механіка АТП даного товариства, з 01.02.2006 року переведений на посаду автослюсаря, а з 06.05.2014 року переведений на посаду укладальника пакувальника, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.13).

Відповідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст.116 КЗпП України в день звільнення працівнику мають бути виплачені всі належні йому суми. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

В судовому засіданні позивачем не доведено факт існування у відповідача заборгованості по виплаті заробітної плати перед ОСОБА_1, так як згідно наданої відповідачем довідки відсутня заборгованість по виплаті зарплати ОСОБА_1 Крім того, актом перевірки № 45 від 07.06.2012 року Управління праці та соціального захисту населення Вінницької РДА, актом позапланової перевірки додержання суб`єктом господарювання законодавства про працю № 29-09-18/137б від 08.10.2013 року, проведеної територіальною державною інспекцією з питань праці у Вінницькій області Державної інспекції України з питань праці, актом перевірки № 31 від 25.07.2013 року Управління праці та соціального захисту населення Вінницької РДА, листом Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області № 11-33/2337 від 18.09.2013 року підтверджено те, що численні перевірки ТОВ «Украфлора»-Вінниця» з боку державних органів не виявили порушення відповідачем трудових прав ОСОБА_1

Згідно правової позиції Верховного Суду України, наведеної у Постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144ц13, суд, проаналізувавши норми ч.1 ст.116, ч.1 ст.117 КЗпП України, прийшов до висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт непроведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

З наведеної правової позиції вбачається, що роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України (виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) за весь період невиплати, виключно у випадку існування перед працівником заборгованості по платежам, які належали йому при звільненні.

Враховуючи те, що заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі відповідача перед позивачем немає, а також те, що роботодавець несе відповідальність передбачену ч.1 ст.117 КЗпП України, виключно у випадку існування перед працівником заборгованості по платежам, які належали йому при звільненні, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволенню не підлягає.

Поряд з цим, відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Також у відповідності до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 4 згаданої Постанови вказано, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 4 від 31.03.1995 року).

Згідно ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зважаючи на те, що позивачу заробітна плата була виплачена в повному обсязі, його права не порушені, тому суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача про стягнення на його користь моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн., також не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.115, 116,117, 233, 237-1 КЗпП України, ст.23 ЦК України, ст.ст.10, 11, 15, 57-61, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Украфлора»-Вінниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку, та стягнення моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: Ю.Ф. Карпінська