Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1669/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Фомічов С. Є.
УХВАЛА

Іменем України

09.07.2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Фомічова С.Є.

суддів - Голованя А.М.

ОСОБА_2

при секретарі - Дімановій Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4, правонаступником якої є ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним і

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2014 року ОСОБА_6 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування своїх вимог зазначала що, 19 вересня 2000 року між нею та відповідачем було укладено договір дарування 38/45 частин будинку з надвірними будівлями, розташованого в м. Кіровограді по провулку Гастелло 4, який був посвідчений нотаріусом Першої Кіровоградської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 за реєстровим № 2-3611 та зареєстрований Кіровоградським ОБТІ на імя ОСОБА_5 з моменту його укладення, тобто 19 вересня 2000 року.

Даний договір був укладений з порушенням Інструкції про Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої 18 червня 1994 року № 18/5, зареєстрованої в Мінюсті України 07 липня 1994 року за № 152/361, що діяла на час посвідчення угоди та втратила чинність за наказом від 03 березня 2004 року № 20/5, а саме оспорюваний договір складений та підписаний сторонами 19 вересня 2000 року, тоді як посвідчення договору відбулося 18 вересня 2000 року, що суперечить вимогам закону та зазначеній Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України,

Крім того на момент укладення угоди їй виповнилось 72 роки, вона мала пенсійний вік, була непрацездатною, матеріально та іншим житлом не забезпечена, часто хворіла, потребувала сторонньої допомоги щодня. На час укладання договору її воля була спрямована на укладання договору про довічне утримання. Відповідач залишив її у безпорадному стані, належного догляду не надавав.

Просила суд визнати недійсним договір дарування за посвідчувальним написом від 18 вересня 2000 року Першої кіровоградської державної нотаріальної контори між нею та відповідачем за реєстром 2-3611 від 19 вересня 2000 року, зареєстрованим в ОБТІ 20 вересня 2000 року та реєстраційній службі Кіровоградської області 31 січня 2014 року, повернувши сторони у первісний стан.

02 квітня 2014 року ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Міським відділом по державній реєстрації смертей реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції, актовий запис № 939.

01 грудня 2014 року до участі у даній справі було залучено правонаступника померлої ОСОБА_6, ОСОБА_3.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03 червня 2015 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. На думку скаржника, при постановленні рішення судом порушені норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Зокрема, вважає, що суд не взяв до уваги вимоги порушення Інструкції про Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої 18 червня 1994 року № 18/5, зареєстрованої в Мінюсті України 07 липня 1994 року за № 152/361, що діяла на час посвідчення угоди. Крім того судом невірно визначені судові витрати.

Заслухавши доповідача, пояснення ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_8, які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_9І, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19 вересня 2000 року між ОСОБА_6, яка мешкала в м. Кіровограді по вул. Чернишевського, 141 та ОСОБА_5, що мешкає в м. Кіровограді по вулиці Чернишевського, 80, було укладено договір дарування частини житлового будинку, а саме ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_5 прийняв в дар 38/45 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в м. Кіровограді по провулку Гастелло, 4 та належав дарителю на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 30 березня 1998 року Першою Кіровоградською державною нотаріальною конторою по реєстру № 2-1326 та зареєстрованого Кіровоградським бюро технічної інвентаризації 22 квітня 1998 року під № 18272/100.

Згідно з вимогами статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 ст. 722 ЦК України). Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або не майнового характеру, не є договором дарування.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Враховуючи те, що цивільні відносини між сторонами виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції 2003 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність при вирішенні даної справи застосувати положення Цивільного кодексу УРСР від 18 липня 1963 року, які також кореспондують вищезазначені норми. Зокрема, ст. 243 ЦК (в редакції 1963 року) визначено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування є реальним і вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Статтею 153 ЦК (в редакції 1963 року) визначено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі за всіх істотних умов досягнуто згоди. Істотними умовами є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно п. 6 договору дарування від 19 вересня 2000 року зміст ст. 243 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про власність», ст. 22, 30 Земельного кодексу України сторонам розяснено. На момент посвідчення договору волевиявлення дарувальника ОСОБА_6 було вільним, відповідало її волі, що підтверджується її підписом в договорі дарування.

18 вересня 2000 року цей договір посвідчено ОСОБА_7, державним нотаріусом Першої Кіровоградської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 2-3611.

Вказаний договір дарування, відповідно до вимог діючого законодавства, зареєстрований в Кіровоградському обласному бюро технічної інвентаризації 20 вересня 2000 року за № 18272/100 (на звороті договору), тобто відбулась державна реєстрація даного договору відповідним органом, а тому з 20 вересня 2000 року відповідач ОСОБА_5 володіє, користується вищезазначеною частиною будинку як власник.

Суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що підставами недійсності чи нікчемності правочину, укладеного 15 років назад та зареєстрованого в установленому порядку не може бути сам по собі факт порушення Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої 18 червня 1994 року № 18/5, зареєстрованої в Мінюсті України 07 липня 1994 року за № 152/361, що діяла на час посвідчення угоди та втратила чинність за наказом від 03 березня 2004 року № 20/5.

У судовому засіданні апеляційного суду встановлено, що сторони перебували між собою в родинних відносинах, а саме ОСОБА_6 є матірю ОСОБА_3 та ОСОБА_10. Відповідач ОСОБА_5 є унуком ОСОБА_6

Крім того слід зазначити, що позивач ОСОБА_6 в спірному будинку не проживала і він не є її єдиним житлом.

Посилання позивача на те, що на час укладання спірного договору воля ОСОБА_6 була спрямована на укладання договору про довічне утримання, а не дарування не може бути прийнята судом до уваги так, як сторони знаходились в родинних стосунках. Звернення в суд з привиду визнання даного договору недійсним виникло через 14 років після його укладання. Позивачем під час розгляду справи не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому підстав для його скасування не має. Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишається без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: