АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого Корчевного Г.В.,

Суддів Болотова Є.В., Слободянюк С.В.,

при секретарі Івченко О.М.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника Державного підприємства «Український державний центр радіочастот» ІзюмськоїІрини Володимирівни на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Український державний центр радіочастот», третя особа: Первинна профспілкова організація Державного підприємства «Український державний центр радіочастот», про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, винагороди за безперервний стаж роботи, премії, моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в Святошинський районний суд м. Києва з позовною заявою до Державного підприємства «Український державний центр радіочастот», третя особа: Первинна профспілкова організація Державного підприємства «Український державний центр радіочастот», в якій поставлено питання про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, винагороди за безперервний стаж роботи, премії, моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначав, що Наказом генерального директора Державного підприємства «Український державний центр радіочастот» (далі ДП УДЦР) від 04 грудня 2014 року начальника сектору персонального зв'язку відділу морської, аматорської радіослужби та абонентських РЕЗ управління радіочастотних присвоєнь ОСОБА_2 з 04 грудня 2014 року звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у звязку із скороченням штату. Позивач вважає звільнення незаконним, тому з урахуванням наступних уточнень та доповнень, просив суд визнати незаконним наказ роботодавця про звільнення з роботи, поновити на роботі в попередній посаді, та стягнути з ДП УДЦР на його користь 33818,4 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 7808 грн. винагороди за безперервний стаж роботи, 4880 грн. премії за підсумками роботи за 2014 рік, та 20000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва до участі у справі в якості третьої особи залучено Первинну профспілкову організацію Державного підприємства «Український державний центр радіочастот».

Унікальний номер справи: 759/292/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7463/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Сенько М.Ф.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 березня 2015 року позов ОСОБА_2 до Державного підприємства «Український державний центр радіочастот» про поновлення па роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди задовольнити частково. Визнано незаконним та скасовано наказ генерального директора Державного підприємства «Український державний центр радіочастот» від 04.12.2014р. №332/П «Про звільнення». Поновлено ОСОБА_2 на роботі в Державному підприємстві «Український державний центр радіочастот» на посаді начальника сектору персонального радіозвязку відділу морської, аматорської радіослужби та абонентських РЕЗ радіочастотних присвоєнь. Стягнуто з Державного підприємства «Український державний центр радіочастот» на користь ОСОБА_2 32167 грн. 70 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 7808 грн. винагороди за безперервний стаж роботи, 4880 грн. премії за підсумками роботи за 2014 рік, 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а всього 45855 (сорок пять тисяч вісімсот пятдесят пять) грн. 70 коп. В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник Державного підприємства «Український державний центр радіочастот» Ізюмська Ірина Володимирівна подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 березня 2015 року скасувати, та ухвалити в справі нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

На обґрунтування скарги посилався на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, наказ №475 не став підставою для скорочення посад з метою введення в дію нової структури підприємства, оскільки наказ №475 вносить зміни до діючої попередньої структури підприємства (штатний розпис відповідача, що затверджений наказом від 21.11.2013 №601). Згідно з зазначеним наказом 90 штатних посад було виведено з попередньої структури відповідача (термін дії структури по 24.11.2014 року) і введено 88 штатних посад.

Вважає, що суд першої інстанції мав поновити позивача на посаду, з якої його було звільнено, натомість ОСОБА_2 поновлено вже на нову штатну посаду підприємства.

Зазначає, що 24.09.2014 р. позивача було попереджено про наступне звільнення 24.11.2014 року в звязку з скороченням посади начальника сектору персонального звязку відділу морської, аматорської радіослужби та абонентських РЕЗ управління радіочастотних присвоєнь відповідно до наказу № 516 від 24.10.2014 року.

На думку апелянта, судом першої інстанції не були взяті до уваги докази низької продуктивності праці позивача. В період роботи позивача мали місце неодноразові зауваження з боку керівництва відділу та управління щодо якості виконання завдань, обумовлених посадовими обовязками. Через це позивач отримував зменшений розмір поточної премії та потребував постійного контролю з боку керівництва відділу та УРЧП. А в лютому 2013 року за неналежне виконання посадових обовязків позивачу було оголошено догану від начальника УДЦР.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції встановлено, щовідповідно до п.п. 2.5.,2.7.,2.8. Правил внутрішнього трудового розпорядку, які ( невідємною складовою Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом ДП УДЦР на 2014-2015р.р., дія трудового договору може бути припинена тільки з підстав, передбачених законодавством України, припинення трудового договору за ініціативою Підприємства може мати місце з підстав, передбачених законодавством, розірвання трудового договору з працівником здійснюється відповідно до КЗпП України.

Згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Мотивуючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до наказу Генерального директора ДП УДЦР від 17.09.2014р. № 417 затверджено нову організаційну структуру підприємства. Метою цих змін, як це наведено в наказі, були оптимізація структури управління, підвищення ефективності роботи та створення умов для вчасного і якісного виконання статутних завдань підприємства.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що порівнюючи попередню та нову структуру підприємства, форма підприємства, його підпорядкованість, напрями діяльності, функції, тощо зміні не піддавалась. Зміни в основному торкнулись організації управління підприємством, та деяких його підрозділів. З огляду на вказане , вірним є висновок, що підстав вважати, що в даному випадку мало місце реорганізація підприємства, як на тому наполягали представники відповідача, не має.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом № 418 від 17.09.2014р. генеральний директор підприємства визначив заходи щодо впровадження структури підприємства, в тому числі і щодо проведення змін в організації виробництва і праці та скорочення штату підприємства. На виконання останнього наказу були розроблені зміни до штатного розпису працівників ДП УДЦР, що були затверджені генеральним директором наказом від 09.10.2014р. №475.

Відповідно до штатного розпису, вивільненню в секторі персонального звязку відділу морської, аматорської радіослужби та абонентських РЕЗ радіочастотних присвоєнь, який на той час очолював ОСОБА_2, підлягали дві посади інженерів - 1 та 2 категорії. Разом з тим, встановлено, що в наказ генерального директора від 24.10.2014р. №516 до переліку посад, які підлягали скороченню, замість інженера була включена посада начальника сектору.

Враховуючи, що останній наказ видавався саме на підставі штатного розпису, суд першої інстанції прийшов до висновку, що фактично посада, яку ОСОБА_2 займав в ДП УДЦР, не підлягала скороченню, тому суд вважає, що за обставин справи підстав для звільнення останнього не було, і таке звільнення слід визнати незаконним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Рорзглядаючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що вони повторюють заперечення відповідача на позов, що вже були повно та всебічно розглянуті судом першої інстанції.

Зокрема, посилання апелянта відносно того, що до штату підприємства була фактично введена нова посада, спростовуються матеріалами справи, оскільки з огляду на штат було змінено назву підпорядкованого ОСОБА_2 сектору, з «сектору персонального звязку» на «сектор персонального радіозвязку», проте посада начальника сектору як була так і залишилась.

Відносно посилання апелянта щодо низької продуктивності праці та накладення дисциплінарних стягнень на ОСОБА_2, колегія суддів зазначає, що зі співставлення посадових інструкцій начальника сектору до і після внесення змін до штатного розпису, видно, що обсяг завдань та обовязків за посадою збільшився, в тому числі і за рахунок введення додаткових навантажень, проте суду не надано доказів, що такі зміни призвели до того, що ОСОБА_2 за професією, спеціальністю, чи за набутою кваліфікацією не може виконувати обовязки, передбачені посадою.

Як вбачається з пояснень представників підприємства в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, за вказаними ознаками позивач відповідав посаді.

Крім того, представниками апелянта не надано було жодних доказів на обґрунтування вказаних ними порушень зі сторони працівника, а дисциплінарне стягнення в вигляді догани, яке було в лютому 2013 року, не є підставою для звільнення в грудні 2014 року.

Крім того, збільшення обсягу виконуваної роботи, на думку суду, може вказувати на суттєву зміну умов трудового договору, а тому в цьому випадку роботодавцю слід визначитись чи погоджується працівник працювати на нових умовах, і тільки отримавши відмову вирішувати питання чи то про переведення працівника на іншу посаду, чи про його звільнення з роботи.

Як вбачається з пояснень представників підприємства в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, у підприємства відсутні докази того, що позивачу була запропонована будь-яка інша посада, наявна в новому штатному розкладі.

Згідно з ч.1 статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що ОСОБА_2 підлягає поновленню на роботі в ДП УДЦР на посаді начальника сектору персонального радіозвязку відділу морської, аматорської радіослужб та абонентських РЕЗ радіочастотних присвоєнь.

При винесенні рішення про поновлення на роботі, відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Згідно з п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України №100 від 08.02.1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова велична для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням законодавства.

Відповідно до довідки, наявної в матеріалах справи, середньоденна заробітна плата позивача перед звільнення з роботи становила 412,4064 грн.

Кількість робочих днів з 05.12.2014 р. по 27.03.2015 р. складала 78.

З огляду на фактичні обставини справи, вірно встановлено, що з ДП УДЦР підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 32167 грн. 70 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто позов цій частині вимог підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оплату праці", працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного договору.

Статтею 2 цього ж закону визначено структуру оплати праці до якої входять: основна заробітна плата винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки); додаткова заробітна плата, винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Пленум Верховного Суду України в п. 8 Постанови № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" розяснив, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат, необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначені умови і розміри цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або їхній розмір може бути зменшений) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли виплати обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування.

Відповідно до п.11.1.1. Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом ДП УДЦР на 2014-2015р.р., винагорода за виконану роботу, пільги та інші виплати працівникам нараховуються на підставі Положення про оплату праці, що є невідємним додатком до договору.

Згідно з п. 5.1.1. вказаного Положення, порядок та умови преміювання працівників визначаються в Положенні про преміювання, що затверджується наказом Підприємства.

До премій, запроваджених в Дії УДЦР, віднесено і премію за підсумками роботи за рік в розмірі до 100% посадового окладу з урахуванням усіх надбавок та доплат (п.5.1.2.3. Положення про оплату праці).

Положенням про порядок та умови виплати премії працівникам ДП УДЦР за підсумками роботи за рік, передбачений перелік обставин, що можуть слугувати для збільшення, зменшення розміру премії, та позбавлення премії. Даний перелік є виключним.

Крім того, Положенням про оплату праці передбачено ряд надбавок, доплат, ..., в тому числі і винагорода працівникам за безперервний стаж роботи на Підприємстві, в порядку та розмірі визначеному Положенням про преміювання, що затверджується наказом Підприємства.

З трудової книжки вбачається, що позивач відпрацював в ДП УДЦР девять повних календарних років. Пунктом 3 Положення про порядок і умови виплати винагороди працівникам ДП УДЦР за безперервний трудовий стаж, що затверджене наказом УДЦР від 22.01.2015р. №24, встановлена шкала винагороди, за якою працівники, які відпрацювали на підприємстві понад 5 до 10 років, мають право на винагороду в розмірі 1,6 від місячного посадового окладу, з урахуванням всіх надбавок та доплат. Обставин позбавлення працівника виплати винагороди за безперервний трудовий стаж, відповідним положенням не передбачено.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що Позивачу, як це пояснили представники відповідача, такі виплати не нараховувались і не виплачені, через те, що він був звільнений до кінця року, за підсумками якого вони нараховувались. Доказів, що вказували б на можливість позбавлення позивача спірних виплат, або зменшення їх розміру, суду не надано, а тому позивач вправі вимагати такі виплати на підставі наведених вище вимог законодавства та приписів договору.

Разом з тим, суд першої інстанції необґрунтовано визначав розміри премії за підсумками роботи за рік та винагороди за безперервний стаж роботи, згідно заявлених позивачем сум, оскільки з наданої відповідачем довідки вбачається, що розрахунок винагороди за безперервний стаж роботи ОСОБА_2 було не відповідає дійсності, а саме становить не суму 4880 грн., а з урахуванням коефіцієнту винагороди складає суму 3433,82 грн. (а.с. 226).

Таким чином, рішення суду першої інстанції в цій частині слід змінити шляхом зменшення суми 4880 грн. до суми 3433,82 грн.

Інші розрахунки колегія суддів вважає обґрунтованими, як і розмір суми на відшкодування моральної шкоди, оскільки така шкода, виходячи з обставин справи дійсно заподіяна позивачу, і має бути відшкодована йому відповідачем на підставі ст.237-1 КЗпП, проте її розмір позивачем необгрунтовано завищено.

Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів відносно суми такого стягнення, виходячи з характеру та обсягу перенесених позивачем страждань, додаткових зусиль затрачених для організації життя, тощо, виходячи із засад розумності, колегія суддів погоджується, що 1000 грн. буде достатньо для того, щоб компенсувати заподіяні йому моральні збитки, та врегулювати спір по суті.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, однак вважає за необхідне рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Державного підприємства «Український державний центр радіочастот» на користь ОСОБА_2 премії за підсумками роботи за 2014 рік змінити шляхом зменшення суми 4880 грн. до суми 3433,82 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника Державного підприємства «Український державний центр радіочастот» ІзюмськоїІрини Володимирівни задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 березня 2015 року в частині стягнення з Державного підприємства «Український державний центр радіочастот» на користь ОСОБА_2 4880 грн. премії за підсумками роботи за 2014 рік змінити шляхом зменшення суми 4880 грн. до суми 3433,82 грн.

В решті рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 березня 2015 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: