Справа № 463/235/14 Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/311/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2015 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Шашкіної С.А.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

за участю: представників апелянта(відповідача) ЛМКП "Львівводоканал" - Локатир Ю.В., Урбанської Т.В.,

позивача - ОСОБА_4, та її представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ЛМКП "Львівводоканал" на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 серпня 2014 року,

встановила:

у вересні 2013 року ОСОБА_4 звернулась в суд із позовом до ЛМКП "Львівводоканал", в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ № 100 від 19.08.2013 р. "Про припинення трудового договору", поновити її на посаді завідуючої канцелярією ЛМКП "Львівводоканал", стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду в сумі 10000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 03.02.2010 р. вона працювала на посаді начальника адміністративного відділу ЛМКП "Львівводоканал". Наказом директора ЛМКП "Львівводоканал" від 19.08.2013 р., № 100 її звільнено із вказаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП Україниу зв'язку із скороченням штатної чисельності працівників. Вважає, що її звільнення є незаконним, оскільки таке відбулось без згоди профспілкового органу. Також вважає, що вона мала переважне право на залишенні на роботі, передбачене ст.42 КЗпП України, що не було враховано адміністрацією підприємства. Крім того, згоду на переведення вона висловила письмово, а відтак вважає, що їй безпідставно відмовлено у переведені на вакантну посаду завідуючої канцелярією. Внаслідок неправомірних дій адміністрації їй була заподіяна моральна шкода, яка повинна бути відшкодована і необхідна їй для придбання путівки та отримання ряду процедур для відновлення свого душевного та психологічного стану.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 15 серпня 2014р. позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Скасовано наказ директора ЛМКП "Львівводоканал" № 100 від 19.08.2013 р. "Про припинення трудового договору".

Поновлено ОСОБА_4 на посаді начальника адміністративного відділу ЛМКП "Львіводоканал".

Стягнуто з ЛМКП "Львівводоканал" в користь ОСОБА_7 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.08.2013р. по 15.08.2014р. в розмірі 94306 грн. 26 коп.

Стягнуто з ЛМКП "Львівводоканал" в користь держави судовий збір в розмірі 1186,66 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць.

Із вказаним рішенням не погодився відповідач ЛМКП "Львіводоканал", подавши апеляційну скаргу. Апелянт вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. Зокрема, вказує на те, що підприємством було повідомлено позивача у встановлений законом термін, а саме не пізніше ніж за два місяці до звільнення. Крім того, була отримана згода профспілки на таке звільнення. Позивачу три рази пропонувався для ознайомлення перелік вакантних посад, однак двічі вона відмовилась від ознайомлення з ним, про що складені відповідні акти. Позивач ознайомилась із вказаним переліком вакантних посад лише 01 липня 2013р., про що свідчить її розписка, однак жодної заяви про перевід подано нею не було, натомість остання пішла у відпустку. Крім того, судом не враховано того, що в процесі працевлаштування правила про перевагу на залишенні на роботі, встановлені ст.42 КЗпП України не діють, за винятком певних категорій осіб, до яких позивач не належить. Крім того, судом не вірно розраховано сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки в довідці підприємства була допущена помилка. З наведених підстав, апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників апелянта(відповідача) ЛМКП "Львівводоканал" - Локатир Ю.В., Урбанської Т.В. на підтримку доводів апеляційної скарги, позивача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення Личаківського районного суду м.Львова від 15 серпня 2014 року скасуванню з наступних підстав.

Нормами ст. ст. 10, 60 ЦПК Українипередбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідност.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що наказ про звільнення позивача був винесений з порушенням вимог ч.8 ст.43 КЗпП України та не враховано переважне право позивача на залишенні на роботі, передбачене законодавством, а відтак остання підлягає поновленню на роботі із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того, що позивачем не надано жодних доказів про заподіяння такої.

Проте, погодитись з таким висновком суду, колегія суддів не може з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП Українитрудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6.11.1992 рокурозглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за ч.1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Порядок вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено ст. ст. 42, 49-2 КЗпП України.

Згідно із ст. 49-2 КЗпП Українипро наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_4 працювала в ЛМКП "Львівводоканал" на посаді начальника адміністративного відділу підприємства з 03.02.2010 року.(а.с.15)

31.05.2013 року з метою покращення ведення діловодства і документообігу адміністрацією ЛМКП "Львівводоканал" видано наказ № 219 о/д "Про зміни у структурній схемі та штатному розписі ЛМКП "Львівводоканал"", у відповідності до якого Адміністративний відділ ЛМКП "Львівводоканал" реорганізовано в структурний підрозділ - Канцелярія новоствореного адміністративно-юридичного управління. Згідно з даним наказом керівникам окремих підрозділів доручено внести зміни в структуру підприємства, штатний розпис підприємства, зокрема по підрозділу Канцелярія.(а.с.7)

На виконання наказу № 219 о/д від 31.05.2013 року прийнято наказ № 241 о/д від 17.06.2013 року, яким затверджено зміни до штатного розпису підприємства, зокрема виведено зі штатного розпису підприємства посаду начальника адміністративного відділу підприємства.(а.с.12)

Наказом директора ЛМКП "Львівводоканал" від 19.08.2013р. №100 позивачку звільнено з посади начальника адміністративного відділу на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штатної чисельності працівників.(а.с.9) Від ознайомлення із вказаним наказом позивач відмовилась, що підтверджується відповідним актом(а.с.41).

У відповідності до вимог ст.492 КЗпП України позивача було повідомлено про наступне вивільнення 18.06.2013р., тобто не пізніше двох місяців до дати звільнення. Однак, у зв'язку із відмовою позивача від ознайомлення із попередженням про скорочення, адміністрацією підприємства був складений відповідний акт(а.с.33), а попередження разом із переліком вакантних посад було направлено рекомендованим листом(а.с.28-32).

Як вбачається із матеріалів справи, 18.06.2013р., відповідно до вимог статті 43 КЗпП України, відповідачем на ім'я голови профспілкової організації ЛМКП "Львівводоканал" - було скеровано подання про надання згоди на звільнення з роботи працівників адміністративного відділу та відділу збуту послуг підприємства за статтею 40 пункт 1.(а.с.55)

За результатами розгляду вищевказаного подання було надано згоду на звільнення з роботи працівників підприємства за ст.40 п.1, ст.49-2 КЗпП України(скорочення штатної чисельності працівників) згідно Наказу №241о/д від 17.06.2013р. "Про виконання наказу №219 о/д від 31.05.2013р. "Про зміни у структурній схемі та штатному розписі ЛМКП "Львівводоканал"(а.с.56-59).

Висновок суду першої інстанції про те, що звільнення позивачки відбулось без надання згоди профспілки, не відповідає дійсним обставинам справи і спростовується наявними в матеріалах справи доказами (протоколом засідання профспілкового комітету(а.с.68-71) та показаннями свідків: голови профспілкового комітету ОСОБА_8 та ОСОБА_6).

Помилковим, на думку колегії суддів, є висновок суду щодо наявності підстав для поновлення ОСОБА_4 на роботі у зв'язку пропуском місячного строку на звільнення, встановленого ч. 8 ст. 43 КЗпП України, оскільки як вбачається з матеріалів справи місячний строк на звільнення позивача закінчувався 27.07.2013р., в той час, коли позивач знаходилась у щорічній відпустці з 08.07.2013р. по 04.08.2013 року, а відтак її звільнення з роботи під час перебування у відпустці прямо заборонено вимогами ч.3 ст.40 КЗпП України.

Разом з тим, як вбачається із відповіді первинної профспілкової організації МКП "Львівводоканал" від 25.11.2013р.(а.с.93) профспілковим комітетом була надана згода на скорочення працівників підприємства, які підпадали під дію наказу №241 о/д від 17.06.2013р., в тому числі і на звільнення ОСОБА_4. Надання повторної згоди на звільнення працівника не передбачено чинним законодавством.

Крім того, час одержання згоди виборного органу профспілкової організації є елементом порядку звільнення, порушення якого не тягне поновлення працівника на роботі.

Колегія суддів, не погоджується із висновком місцевого суду щодо порушення відповідачем вимог ч.ч.2,3 ст.49-2 КЗпП України щодо врахування переважного права позивачки на залишення на роботі, оскільки як вбачається з матеріалів справи, позивачці для ознайомлення було запропоновано тричі перелік вакантних посад по підприємству (18.06.2013р., 01.07.2013р., 19.08.2013р.), однак, вона двічі відмовилась від ознайомлення про що складені відповідні акти(а.с.33,39). Лише 1 липня 2013 року, позивачем власноручно зроблена відмітка, про те, що вона "Ознайомлена. Згідна з переводом на посаду зав. канцелярії 01.07.13р.". Одночасно, із позивачем, таку відмітку про ознайомлення та згоду на переведення на посаду зав.канцелярії, подала інший працівник ОСОБА_9.(а.с.36). Однак, заяви про перевід чи прийняття її на роботу на посаду завідуючої канцелярії позивач не подала, натомість написала заяву про надання їй відпустки.

Апелянт вірно покликається на те, що в процесі працевлаштування на вакантні посади і робочі місця осіб, які підлягають звільненню у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці (за п.1 ст.40 КЗпП), не діють правила про перевагу на залишенні на роботі, встановлені статтею 42 КЗпП України.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Із врахуванням наведеного, оскільки відсутній факту порушення відповідачем трудових прав позивача, які б призвели до вказаних наслідків, то відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ст. 15 ЦПК Українизахисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси особи, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин.

Беручи до уваги викладене колегія суддів приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_4 з роботи на підставі наказу директора ЛМКП "Львівводоканал" від 19.08.2013р. №100 відбулось з дотриманням процедури звільнення відповідно до норм трудового законодавства, а аналіз сукупності наявних в матеріалах справи доказів та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини свідчить про відсутність фактичних і правових підстав для задоволення її позовних вимог.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК Українипідставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду та постановлення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 за їх безпідставністю.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, ст. 309, ч. 2 ст.314, ст.316, ст. 317, ст.319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства "Львівводоканал" - задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 серпня 2014 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову ОСОБА_4 до Львівського міського комунального підприємства "Львівводоканал" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: М.Я.Богонюк

С.А.Шашкіна