Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2015 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Кузнецова Д. В. , при секретарі Сагайдак Є.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕО-МАРКЕТ» до ОСОБА_1, приватного нотаріусу Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_2, третя особа Публічне акціонерне товариство «Банк Форум» про розірвання договору купівлі-продажу, повернення майна та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2015 року ТОВ «ЛЕО-МАРКЕТ» звернулося до суду з даним позовом. Вказувало, що 27.10.2004 року між ТОВ «ЛЕО-МАРКЕТ» та ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нежилого приміщення №66,67 вбудованого в будинок за адресою м.Маріуполь пр.Металургів, 200. За умовами вказаного договору відповідачка зобов'язалась сплатити грошові кошти у розмірі 119 475 грн. до 27.10.2019 року, однак у подальшому відмовилась від своїх обов'язків за вказаним договором. На підставі цього позивач просив розірвати договір купівлі-продажу 16/100 часток основної будівлі за адресою Донецька область, м.Маріуполь, пр..Металдругів, 200, а саме нежилого приміщення №66,67, площею 615,50 кв.м., укладений 27.10.2004 року між ТОВ «ЛЕО-МАРКЕТ» та ОСОБА_1, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_2, зареєстровано в реєстрі за №3529; зобовязати ОСОБА_1 повернути ТОВ «ЛЕО-МАРКЕТ» вказане нежиле приміщення та визнати за ТОВ «ЛЕО-МАРКЕТ» право власності на зазначене нежиле приміщення.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що між підприємством ТОВ «ЛЕО-МАРКЕТ» в 2004 році було укладено нотаріальний договір купівлі-продажу із відстрочкою платежу, але жодного разу ОСОБА_1 не сплатила за умовами договору та нещодавно надіслала заяву про відмову від своїх обовязків за вищевказаним договором, що послугувало причиною звернення до суду.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги визнала та пояснила, що придбане нею за договором приміщення вона раніше здавала в оренду, але з серпня 2014 року, у звязку із військовими діями в місті Маріуполі, орендодавці покинули дане приміщення та зараз воно ніким не орендується. У звязку із чим відповідачка перебуває у важкому фінансовому становищі та відмовляється від своїх грошових зобовязань за договором купівлі-продажу приміщення.

Відповідач ОСОБА_3 нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_2 у судове засідання не зявилася, надіслала лист, в якому просила відмовити у позові, оскільки нотаріальний договір купівлі-продажу від 27.10.20004 року було укладено із дотримання положень діючого законодавства. Розгляд справи просила проводити за її відсутності.

Представник третьої особи Публічне акціонерне товариство «Банк Форум» у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення, в яких вказав, що 28.07.2008 року між АКБ «ФОРУМ» (правонаступником якого з 19.04.2010 року є ПАТ «БАНК ФОРУМ») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого банк видав позичальнику кредит в сумі 100 000,00 доларів США строком до 28.07.2018 року. Для забезпечення виконання умов кредитного договору 28.07.2008 року було укладено іпотечний договір. Предметом іпотеки є нежиле приміщення №66, 67 у м. Маріуполі по пр. Металургів, 200. Також було укладено договір поруки. Внаслідок неналежного виконання кредитного договору за рішенням суду було стягнуто заборгованість за договором в розмірі 130 531,49 доларів США. Зазначив, що відповідачем ОСОБА_1 та ТОВ «Лео-Маркет» не було дотримано нотаріальної форми відмови від правочину. Також зазначав, що ОСОБА_1 є власником на підставі рішення суду від 2008 року, а не на підставі договору купівлі-продажу від 2004 року.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що за договором купівлі-продажу від 27 жовтня 2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_2, ТОВ «ЛЕО-МАРКЕТ» продало, а ОСОБА_1 купила нежиле приміщення №66, 67, вбудоване в будинок за адресою Донецька область, м.Маріуполь, пр..Металургів, 200, що складає 16/100 частини багатоквартирного будинку, площею 615,9 кв.м.

За умовами договору (пункт 2) продаж вчинено за 119475 грн., які покупець (відповідачка) зобов'язуються перерахувати на рахунок продавця (позивача) або сплатити готівкою до 27 жовтня 2019 року, однак у подальшому відмовилась від своїх обов'язків за вказаним договором, про що письмово повідомила позивача 24 квітня 2015р. власноручною заявою, яка мається в матеріалах справи.

На підставі іпотечного договору № 0299/08/15-Z(I) від 28.07.2008 р. Акціонерний комерційний банк «Форум», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 в рахунок забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором від 25.07.2008 року уклали договір іпотеки, предметом якого є: нежиле приміщення № 66 № 67, площею 614,2 кв.м., що знаходиться за адресою:м.Маріуполь, пр.Металургів, буд.200.

У подальшому рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 29 лютого 2008 року вказане приміщення ОСОБА_1 було виділено в натурі як цілий обєкт нерухомості та визнано за нею право власності на цілу ідеальну частку приміщення.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України (далі ЦК) за договором купівлі продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 638 ЦК передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

За загальним правилом (частина перша статті 692 ЦК України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно із частиною другою статті 692 ЦК України покупець повинен виконати свій обов'язок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Однак сторони можуть відійти від цього положення, застосувавши відстрочення платежу до певного моменту.

Згідно статті 525 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства,

Договір є обов'язковим для виконання обома сторонами (ст. 629 ЦК). Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК). У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі (ч. 3 ст. 538 ЦК).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

Відповідно до ч. 3 ст. 615 ЦК внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється.

Згідно ст. 651 ЦК зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Доводи позивача про відмову відповідачки виконати свої обов'язки щодо оплати переданого їй майна визнані відповідачкою ОСОБА_1 та знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Сторонами договору в судовому засіданні було підтверджено, що ОСОБА_1, як покупець, не здійснила жодної частини оплати за придбане майно, тобто відповідачкою не було виконано її основних обовязків за договором.

На переконання суду таке порушення договору відповідачкою тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

При вирішенні спірних правовідносин суд приймає до уваги обовязкову для судів всіх інстанції правову позицію Верховного суду України викладену в постанові від 18.09.2013, № 6-75цс13. Так судом було розяснено, що оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою (ст.651 ЦК України). Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

З огляду на наведені вище розяснення, на думку суду відмова ОСОБА_1, як покупця, від взятих на себе обовязків за договором купівлі-продажу по оплаті повної вартості майна (товару), яке є предметом договору, є істотним порушенням такого договору, оскільки внаслідок відмови від оплати покупцем, друга сторона продавець безумовно позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, та що є визначальним для продавця, це отримання взамін проданого майна його договірної вартості. Внаслідок неотримання такої вартості переданого майна, позивачу ТОВ «ЛЕО-МАРКЕТ» були завдані збитки, у вигляді упущеної вигоди, та позивач не зміг отримати очікуване при укладенні договору і використати результат договору.

Враховуючи односторонню відмову ОСОБА_1 від виконання умов договору та ухилення від його розірвання в позасудовому порядку, договір підлягає розірванню за рішенням суду.

Той факт, що строк виконання відповідачкою зобов'язання не збіг, в даному випадку, не має юридичного значення, оскільки за змістом наведених норм цивільного законодавства достатньою правовою підставою для розірвання договору є наявність очевидних підстав вважати, що контрагент не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін). Письмове повідомлення відповідачкою позивача про небажання виконувати свої обов'язки за договором та визнання нею позову є беззаперечним свідченням наявності таких підстав, зважаючи на які суд задовольняє позов, маючи на увазі, зокрема й те, що таке рішення не порушує прав третьої особи на предмет іпотеки, оскільки статтею 23 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що уразі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Також доводи представника третьої особи про відмову в позові з підстав наявності рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 29.02.2008 року про виділення в натурі приміщення № 66,67 по пр. Металургів, 200, не заслуговують на увагу. Оскільки таке рішення суду про виділення майна в цілий обєкт нерухомості за своїм змістом лише трансформує раніше існуюче право часткової власності на майно в індивідуальне право власності на цілу ідеальну частку без існування категорії спільної власності. Подібне рішення суду не є окремою первісною підставою набуття права власності, а лише припиняє раніше існуюче право часткової власності ОСОБА_1

При цьому рішення суду про виділення приміщення в натурі не припиняє зобовязань ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 27 жовтня 2004 року та не звільняє сторін від наслідків за невиконання його умов. Таке рішення суду не є самостійної підставою набуття права власності, а є лише похідною підставою.

Вирішуючи вимоги про визнання права власності на нежиле приміщення №66, 67, загальною площею 615,5 кв.м., вбудоване в багатоквартирний будинок №200 по пр.Металургів в місті Маріуполі, що складає цілу ідеальну частину, суд виходить з того, що відповідно до ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи, що на цей час право власності на приведене майно зареєстроване за ОСОБА_1, тоді як правові підстави для цього припинені, суд, керуючись положеннями ст. ст. 328, 1212, 1213 ЦК, вважає можливим зобов'язати ОСОБА_1 повернути ТОВ «ЛЕО-МАРКЕТ» нежиле приміщення №66,67 за адресою: Донецька область, м.Маріуполь, пр.Металургів, 200, площею 615,5 кв.м., що складає цілу ідеальну частину, та визнати за позивачем право власності на вказане нежиле приміщення.

До подібних висновків під час розгляду аналогічної справи дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй ухвалі від 22 квітня 2015 року справа №6-813св15.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Лео-Маркет» до ОСОБА_1, приватного нотаріусу Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_2, третя особа Публічне акціонерне товариство «Банк Форум», про розірвання договору купівлі-продажу, повернення майна та визнання права власності задовольнити.

Розірвати договір купівлі-продажу 16/100 часток основної будівлі за адресою: Донецька область, м. Маріуполь, пр. Металургів, будинок 200, а саме нежилого приміщення №№66,67, площею 615,5 кв.м., укладений 27.10.2004 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лео-Маркет» та ОСОБА_1.

Зобов'язати ОСОБА_1 повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Лео-Маркет» нежиле приміщення № 66, 67 за адресою: Донецька область, м. Маріуполь, пр. Металургів, будинок 200, площею 615.5 кв. м., що складає цілу ідеальну частину.

Визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «Лео-Маркет» право власності на нежиле приміщення №№ 66, 67, загальною площею 615.5 кв. м вбудоване в багатоквартирний будинок № 200 по проспекту Металургів в місті Маріуполі, що складає цілу ідеальну частину.

На рішення може бути подана апеляція в апеляційний суд Донецької області через Іллічівський райсуд м. Маріуполя протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д. В. Кузнецов