19.05.2015 Єдиний унікальний номер 205/9853/14-ц
Справа №2/205/374/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Шавули В.С.

при секретарі Перцевій М.В.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту перебування у шлюбних відносинах, визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

25 листопада 2014 року позивачка звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту перебування у шлюбних відносинах, визнання права власності (а.с.1-4).

В обґрунтування вимог зазначила, що у період часу з травня 1994 року по жовтень 2014 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_4, проживаючи однією сім'ю, вела з ним спільне господарство.

В 2007 році відповідач отримав у спадщину незавершене будівництво будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, право власності в подальшому було оформлено на нього на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.03.2007 року. Саме з цього часу і до фактичного оформлення права приватної власності на будинок сторони в рівній мірі приймали участь у його побудові, як грошовими коштами, так і фактичним виконання різного роду будівельних, ремонтних та інших робіт. Після оформлення права власності на збудоване домоволодіння 24.12.2007 року продовжували спільно проживати та вести господарство.

Задля ремонту та впорядкування домоволодіння у жовтні 2008 року позивачка з АКІБ «УкрСиббанк» уклала кредитний договір на суму 25 000,00 грн., грошові кошти якого пішли на придбання будівельних матеріалів та виконання будівельних робіт.

На теперішній час відповідач мотивуючи тим, що позивачка не являється власником будинку, намагається вигнати її, у зв'язку із чим, вона вимушена була звернутися до суду із даним позовом.

Доповнивши свої позовні вимоги зазначила, що в період спільного проживання та перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем, ними також було придбано автомобіль марки ВАЗ 21061, 1987 року випуску, д/н НОМЕР_1, шляхом оформлення на відповідача генеральної довіреності на управління та розпорядження автомобілем.

Враховуючи вищевикладене, просила суд встановити факт проживання однією сім'ю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у період з травня 1994 року по жовтень 2014 року; визнати домоволодіння: житловий будинок літ.А-2, загальною площею 123,6 кв.м., житловою площею 50,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати право власності ОСОБА_3 на ? частину об'єкту права спільної сумісної власності: домоволодіння: житловий будинок літ.А-2, загальною площею 123,6 кв.м., житловою площею 50,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; визнати автомобіль марки ВАЗ 21061, 1987 року випуску, д/н НОМЕР_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати право власності ОСОБА_3 на ? частину об'єкту права спільної сумісної власності: автомобіль марки ВАЗ 21061, 1987 року випуску, д/н НОМЕР_1.

В судовому засіданні позивачка в особі свого представника за довіреністю - ОСОБА_1, позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Відповідач в особі свого представника за довіреністю - ОСОБА_2, в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала та просила у задоволенні позову відмовити.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 суду пояснили наступне.

Будинок АДРЕСА_1 будувався батьком відповідача - ОСОБА_12, в 1970-х роках, який в експлуатацію його не ввів після побудови. Після смерті батька відповідач успадкував будинок, як незавершене будівництво та будівельні матеріали, використані в ході його будівництва. Зазначили також, що позивачка та відповідач разом працювали на хлібозаводі, та приблизно з 1994 року розпочали проживати однією сім'єю, вели спільне господарство, здійснювали ремонт в успадкованому будинку. Приблизно років три тому ОСОБА_3 захворіла. І стосунки між ними погіршилися. Нарешті у жовтні 2014 року сім'я розпалася остаточно.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні, повний текст складений 22 травня 2015 року.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, практику Верховного Суду України. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, суд застосовує положення Цивільного Кодексу в редакції 1963 року, інших Законів України.

За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України,кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд, з'ясувавши обставини по справі та перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

За правилом ст.13 КпШС України, лише укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану шлюб породжував права і обов'язки подружжя. А час виникнення прав і обов'язків подружжя визначався моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Згідно ч.2,4 ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У відповідності до ч.1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно до ч.2 цієї статті, проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Згідно з п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п.5 т.273 ЦПК може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають.

Із пояснень свідків судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із 1994 року мешкали однією родиною. Характер взаємовідносин між ними ґрунтувався на почуттях любові та взаємоповаги, паритетних засадах взаємодопомоги і підтримки, спільності інтересів на створення родинного затишку. Всі без винятку, допитані свідки у своїх поясненнях, зокрема також вказали, що в період сумісного подружнього життя сторонами для власного використання та проживання купувалися квартири, здійснювався ремонт на дачі.

Дані обставини у судовому засіданні і не спростовував представник відповідача.

Оцінивши здобуті по справі докази суд першої інстанції приходить до висновку, що із січня 2004 року по 06 червня 2010 року сторони дійсно складали сім'ю, тому вимоги про встановлення факту перебування у шлюбних відносинах за цей період підлягають до задоволення.

При вирішенні майнових вимог позивачки, пов'язаних із набуттям права спільної сумісної власності на індивідуально-визначене нею рухоме та нерухоме майно суд виходить із наступного.

За правилом ст.74 СК України, правовий режим майна права спільної власності виникає, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Вважається, що майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Судом встановлено, що на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2007 року за ОСОБА_4 визнано право власності на будівельні матеріали, використані в ході будівництва будинку АДРЕСА_1 (а.с.13-15).

Спірне домоволодіння АДРЕСА_1, хоча і введено в експлуатацію 23 липня 2007 року, але фактично збудоване у 1970 році, про що свідчать дані технічної інвентаризації (а.с.48-52).

Як підтверджується матеріалами справи ОСОБА_4 має право на керування та розпорядження автомобілем марки ВАЗ 21061, 1987 року випуску, д/н НОМЕР_1, на підставі довіреності від 05 березня 2010 року виданої ОСОБА_13 на його ім'я. Спірний автомобіль на праві власності не належить відповідачу, його власником є ОСОБА_13 (а.с.109,110).

Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог вважає позовні вимоги ОСОБА_3 щодо визнання права спільної сумісної власності на індивідуально-визначене нею рухоме та нерухоме майно, а також його поділу у повному обсязі незаконними.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, у відповідності до ст.. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.9, 41, ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, ст.13 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст.ст. 15,16,190,391 ЦК України, ст.ст.3, 21, 60, 61, 63, 74 СК України, постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», постановою Судової палати у цивільних справах ВСУ від 25.12.2013 року у справі №6-135цс13, ст.ст. 5, 6, 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215, 218, 222 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту перебування у шлюбних відносинах, визнання права власності, - задовольнити частково.

Встановити факт перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у шлюбних відносинах в період із січня 2004 року по жовтень 2014 року.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь держави судові витрати у сумі 243 грн.60 коп. (двісті сорок три грн. 60 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо скаргу про апеляційне оскарження не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В. С. Шавула