Ухвала іменем україни
09 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держземагентства у Дніпропетровській області про зобов'язання виділити земельну ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначав, що рішенням П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2013 року за ним визнано право на земельну частку (пай) розміром 6,55 умовних кадастрових га, яка розташована на території Лихівської селищної ради П'ятихатського району Дніпропетровської області.

Позивач звернувся з відповідним клопотанням до Головного управління Держземагентства у Дніпропетровській області (далі - ГУ Держземагентства у Дніпропетровській області), однак у виділенні земельної ділянки також було відмовлено у зв'язку з відсутністю у них відповідних повноважень.

З питанням про виділення йому земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) звернувся до П'ятихатської РДА, на що отримав відмову з посиланням на те, що судове рішення орган державної влади чи місцевого самоврядування не зобов'язаний виконувати, оскільки рішенням не встановлено, з яких саме земель виділятиметься земельна частка (пай).

Прокуратурою П'ятихатського району ОСОБА_1 повідомлено, що за відсутності вільних земель в межах територіальної громади Лихівської селищної ради він має право на отримання землі за рахунок земель резервного фонду відповідного органу місцевого самоврядування.

На виконання зазначених рекомендацій 29 липня 2014 року ОСОБА_1 подав до П'ятихатської РДА заяву про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, однак заява досі не розглянута.

На підставі наведеного вище ОСОБА_1 просив суд зобов'язати відповідача виділити в натурі (на місцевості) земельну ділянку у розмірі земельної частки (паю) площею 6,55 умовних кадастрових га із земель резервного фонду на території Лихівської селищної ради П'ятихатського району, Дніпропетровської області.

Рішенням П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Зобов'язано ГУ Держземагентства у Дніпропетровській області виділити ОСОБА_1 земельну ділянку у розмірі земельної частки (паю) площею 6,55 умовних кадастрових га із земель резервного фонду, що розташовані на території Лихівської селищної ради П'ятихатського району Дніпропетровської області.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що позивач набув права на земельну частку (пай) на підставі рішення П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2013 року, що в силу ч. 3 ст. 60 ЦПК України має преюдиційне значення, а повноваження щодо реалізації права позивача на вказану земельну частку (пай) в силу вимог ст. 122 ЗК України із земель резервного фонду покладені на відповідача.

Апеляційний суд, скасувавши рішення суду першої інстанції та ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позову, виходив із того, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення ч. 4 ст. 122 ЗК України, оскільки землі, передані КСП, не належать до земель державної власності, а тому вказана норма не застосовується.

З такими висновками апеляційного суду не можна погодитись, оскільки вони зроблені з порушенням закону та не відповідають матеріалам справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що рішенням П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2013 року визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) площею 6,55 умовних кадастрових га, що розташована на території Лихівської селищної ради П'ятихатського району Дніпропетровської області (а. с. 8).

29 липня 2014 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до П'ятихатської районної державної адміністрації Дніпропетровської області щодо вирішення питання про виділення йому земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Листом голови П'ятихатської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 05 серпня 2014 року йому було рекомендовано звернутися до суду з позовом до відповідного органу до повноважень якого входить виділення земельних ділянок (а. с. 15).

Листом ГУ Держземагентства у Дніпропетровській області від 12 березня 2014 року № 01-19/721 ОСОБА_1 було роз'яснено, що повноваження щодо виділення земельних ділянок, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, належить сільським, селищним, міським радам та районним державним адміністраціям, а тому дане питання не відноситься до компетенції ГУ Держземагентства у Дніпропетровській області (а. с. 5).

Прокуратурою П'ятихатського району розглянуто звернення ОСОБА_1 щодо порушення земельних справ і листом від 26 травня 2014 року № 41-26-14 ОСОБА_1 повідомлено, що за відсутності вільних земель в межах територіальної громади Лихівської селищної ради він має право на отримання землі за рахунок земель резервного фонду відповідного органу місцевого самоврядування. Прокурорською перевіркою встановлено, що на території Лихівської селищної ради існують землі резервного фонду із числа земель колишнього КСП ім. Суворова, які перебувають в оренді ОСОБА_2, ТОВ «Степ» і ОСОБА_3. Зазначені договори оренди укладалися між останніми та П'ятихатською РДА у 2007 та 2009 роках і є чинними на цей час.

У листі вказано про те, що згідно з умовами договору оренди, укладеного 28 листопада 2007 року між ОСОБА_2. і П'ятихатською РДА (п. 32), дія договору припиняється у разі звернення громадянина (власника сертифіката) та для забезпечення земельними частками (паями) громадян, які отримали право на землю за рішенням суду. ОСОБА_1 рекомендовано для отримання дозволу на виготовлення землевпорядної документації з метою оформлення у власність земельної ділянки звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування для отримання графічних матеріалів (викопіювання) бажаної землі (а. с. 14).

Згідно із ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно із ч. 4 ст. 122 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_588970/ed_2014_09_06/pravo1/T012768.html?pravo=1> центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

В абз. 3 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що вимоги щодо земельних часток (паїв) можуть задовольнятися за рахунок земель резервного фонду на підставі положень п. 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям».

Частиною 11 ст. 118 ЗК України передбачено, що у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Суди обґрунтовано задовольнили позов, оскільки право позивача на земельну частку (пай) встановлено рішенням П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2013 року, що в силу ч. 3 ст. 60 ЦПК України має преюдиційне значення; повноваження щодо реалізації права позивача на земельну частку (пай) в силу вимог ст. 122 ЗК України із земель резервного фонду покладені на відповідача.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов, застосувавши до спірних правовідносин положення ч. 4 ст. 122 ЗК України.

Апеляційний суд, скасувавши рішення суду першої інстанції, помилково вважав, що оскільки землі, передані КСП, не належать до земель державної власності, а тому положення ч. 4 ст. 122 ЗК України до спірних правовідносин не застосовуються.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Таким чином, у порушення вимог ст. ст.- 303304 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2013_05_16/pravo1/T041618.html?pravo=1> суд апеляційної інстанції не врахував норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, тому ухвалене у справі рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2014 року скасувати, рішення П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур Т.О. Писана Г.В. Юровська