Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого Василевича В.С.

суддів: Ковалевича С.П., Малько О.С.

при секретарі Пиляй І.С.

з участю представника ПАТ КБ «ПриватБанк»

Лукашина Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Рівненського міського суду від 26 травня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Рівненського міського суду від 26 травня 2015 року в задоволенні позову у даній справі відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач доводить про незаконність та необґрунтованість рішення через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що в порушення ч.3 ст.267 ЦК України суд застосував позовну давність без заяви відповідача та не врахував при цьому постанови Верховного Суду України № 6-126 ЦС від 20.11.2013 року та п.7 постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 із змінами від 7 березня 2014 року « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що випливають з кредитних правовідносин».

Вважає, що позовна давність не пропущена, оскільки її строк визначений сторонами у п.5.6 кредитного договору - 5 років.

Цей строк з ухваленням рішення Рівненського міського суду від 3 вересня 2010 року про стягнення заборгованості уже переривався, тому позовна давність не спливла. Позов у даній справі пред'явлено14 березня 2015 року, тобто у межах п'ятирічного строку.

По наведених підставах просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Проте такий висновок, як підстава для відмови у задоволенні позову, є неправильним.

Відповідно до роз»яснення, що міститься у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення» суд повинен встановити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси осіб, а якщо були, то вказати чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Встановивши, що строк звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З наведеного слідує, що позовна давність застосовується до випадків, коли позов є доведеним.

З матеріалів справи ж вбачається, що рішенням Рівненського міського суду від 3 вересня 2010 року уже було задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості у розмірі 3.446 дол.США по кредитному договору від 25 грудня 2006 року (а.с-3). Про це ж йдеться і в позовній заяві та в оскаржуваному рішенні.

Позивач пред'явив позов у зв'язку з невиконанням вищезазначеного рішення суду.

З цього приводу є роз'яснення, що міститься у п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», в якому зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою ст.625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Тобто йдеться про те, що при наявності невиконаного судового рішення боржник є відповідальним за порушення грошового зобов'зання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'зання, на вимогу кредитора зобов'заний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Але вимог про стягнення саме таких сум позивач не заявляв.

Зазначених вимог закону та роз'яснень судів касаційної інстанції суд першої інстанції не врахував.

У зв'язку з наведеним, рішення як ухвалене з порушенням норм матеріального права підлягає скасуванню з постановленням нового про відмову у позові за недоведеністю вимог.

Керуючись ст.307,ст. 309, ст. 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 26 травня 2015 року скасувати.

У позові публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості відмовити за недоведеністю вимог.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України набрання ним чинності.

Головуючий Василевич В.С.

Судді Малько О.С.

Ковалевич С.П.