УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про повернення банківського вкладу, виплати процентів, неустойки та стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), в якому просила суд повернути банківський вклад, виплатити проценти, неустойку та стягнути моральну шкоду.

Позивач посилалася на те, що 25 червня 2008 року між нею та ПАТ «ОТП Банк» в особі Трипільського відділення АТ «ОТП Банк» укладено депозитний договір та ощадний договір із щорічною сплатою відсотків 6,25 % на суму 578 560 грн, що еквівалентно 45 200 доларам США. 02 вересня 2014 року вона звернулась до банку із заявою про повернення внесених коштів та відсотків згідно договорів, який одержаний банком 03 вересня 2014 року. Вказувала, що 05 вересня 2014 року банк повинен був повернути кошти в сумі 45 200 доларів США, але не повернув, у зв'язку з чим повинен сплатити проценти в сумі 18 872,57 доларів США, а всього 64 072,57 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 17 січня 2015 року становить 1 010 815 грн. Крім того, вважає, що банк на підставі ст. 1058 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844150/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> повинен сплатити пеню за прострочення виконання зобов'язань по поверненню вкладу в сумі 67 800 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України складає 1 069 619 грн 20 коп. Вважає, що вказаними діями банк спричинив їй моральну шкоду, яку вона оцінює у 45 200 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України складає 730 079 грн. 49 коп. На підставі викладеного, просила позов задовольнити.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що договір із позивачем було розірвано з її ініціативи 03 вересня 2008 року, тобто після отримання нею коштів, які внесені шляхом заволодіння шахрайським способом на підставі договору від 25 червня 2008 року. ОСОБА_3 було видано залишок грошових депозитних коштів у сумі 125 617 грн 59 коп., що еквівалентно було 25 900 доларів США, а вкладний рахунок було закрито, що підтверджується випискою по рахунку сформованою за період з 25 червня 2008 року по 17 липня 2009 року.

Проте погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судом встановлено, що 25 червня 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ «ОТП Банк» в особі Трипільського відділення АТ «ОТП Банк» укладено договір про ощадний банківський вклад, за умовами якого банк зобов'язався прийняти від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 45 200 доларів США, шляхом списання з її поточного рахунку, який відкрито в цьому ж банку, та зарахувати ці кошти на вкладний рахунок ОСОБА_3, відкритий в ПАТ «ОТП Банк».

03 вересня 2008 року ОСОБА_3 подала у відділення банку заяву про розірвання договору про ощадний банківський вклад від 25 червня 2008 року та виплату нарахованих відсотків, у якій просить вважати дану заяву підставою для закриття вкладного рахунку.

Так, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суди виходили лише з обставин, які були встановлені ухвалами слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2013 року та від 17 грудня 2013 року у кримінальному провадженні за ч. 3 ст. 190 КК України (шахрайство) щодо надання дозволу на тимчасовий доступ до оригіналів документів, які послужили підставою для видачі грошей з рахунку відкритого на ім'я ОСОБА_3 (а.с. 96 - 101). На даний час досудове розслідування у цьому провадженні не завершено.

Разом з тим, суди не врахували, що за змістом ст. 61 ЦПК України тільки вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

У порушення вимог ст. 57, ч. 4 ст. 60, ст. 212 ЦПК України суди попередніх інстанцій не врахували, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього, що судами зроблено не було.

Всупереч вимогам статей 212 - 214, 315 ЦПК України суди вказаного не врахували та не з'ясували всі обставини справи, не дослідили всі докази та не надали їм оцінки; не мотивували підстави для неприйняття доказів, наданих сторонами.

Так, вирішуючи спір, суди на підставі виписки по рахунку за період з 25 червня 2008 року по 17 липня 2009 року дійшли висновку, що банк повернув позивачу всю суму вкладу за депозитним договором разом з нарахованими відсотками. Разом з тим, суди не врахували, що належними доказами отримання грошових коштів із каси банку є касові документи, перелік яких визначено Главою 3 Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої Постановою Національного банку України № 337 від 14 серпня 2003 року. Суди на положення вказаної Інструкції уваги не звернули і не врахували, що в матеріалах справи відсутні докази отримання позивачем усієї суми депозитного вкладу з нарахованими відсотками за користування коштами.

За таких обставин, рішення судів попередніх інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначене вище порушення призвело до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська