У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

25 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом прокурора міста Ірпеня Київської області в інтересах держави до Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство», про визнання недійсним рішення, державних актів на право власності на землю та визнання права власності на земельну ділянку за касаційною скаргою заступника прокурора Київської області на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 серпня 2013 року та рішення апеляційного суду Київської області від 8 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року прокурор м. Ірпеня Київської області в інтересах держави звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що рішенням Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,14 га для будівництва й обслуговування будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1 Київської області. На підставі цього рішення ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку. За договором купівлі-продажу від 25 червня 2009 року вказана земельна ділянка перейшла у власність ОСОБА_4, у зв'язку з чим на державному акті вчинено відмітку про перехід права власності до покупця. У подальшому ОСОБА_4 отримав державний акт про право власності на земельну ділянку.

Оскільки вказана земельна ділянка розташована за межами селища та перебувала в постійному користуванні КП «Святошинське лісопаркове господарство», прокурор вважав, що Коцюбинською селищною радою прийнято рішення про відчуження земельної ділянки з перевищенням повноважень і без виключення її із земель Державного лісового фонду України, без вилучення з користування КП «Святошинське лісопаркове господарство».

Посилаючись на порушення Коцюбинською селищною радою вимог статей 20, 21, 39 ЗК України, статті 57 Лісового кодексу України, статті 9 Закону України від 17 червня 2004 року № 1808-IV «Про державну експертизу землевпорядної документації», якою передбачено обов'язковість проведення державної експертизи проектів землеустрою щодо відведення земель лісогосподарського призначення, статей 3, 10, 12, 13, 23 Закону України від 20 квітня 2000 року № 1699-III «Про планування і забудову територій», статей 228, 336 ЦК України та нікчемність договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 червня 2009 року, прокурор м. Ірпеня просив суд визнати недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_3, та скасувати його державну реєстрацію, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_4, і визнати за державою право власності на цю земельну ділянку.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 19 серпня 2013 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_3, та скасовано його державну реєстрацію. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_4, та скасовано його державну реєстрацію.

У позові про визнання права власності на земельну ділянку за державою відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 8 травня 2014 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 серпня 2013 року скасовано в частині визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_4, та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі заступник прокурора Київської області просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови у визнанні недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_3, з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_4, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. Крім цього, просить скасувати судові рішення в частині відмови у визнанні права власності на земельну ділянку за державою та у визнанні договору купівлі-продажу, укладеного ОСОБА_3 та ОСОБА_4, нікчемним, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням судами норм процесуального права.

У іншій частині рішення суду апеляційної інстанції не оскаржено, тому у касаційної інстанції відсутні підстави перевіряти його законність та обґрунтованість у цій частині.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_4, та ухвалюючи у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 25 червня 2009 року, який не визнаний судом недійсним і не є нікчемним, отже, є дійсним, тому правові підстави для визнання недійсним державного акта на право власності на вказану земельну ділянку відсутні.

З таким висновком апеляційного суду колегія суддів погоджується, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Судом установлено, що рішенням Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1» ОСОБА_3 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки.

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_3 20 лютого 2009 року видано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,14 га, цільовим призначенням якої є будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться по АДРЕСА_2

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 червня 2009 року вказану земельну ділянку придбав ОСОБА_4, про що зроблено відповідну відмітку у державному акті.

У подальшому на підставі вказаного договору купівлі-продажу 23 травня 2011 року ОСОБА_4 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку.

Зміст рішення суду апеляційної інстанції свідчить про те, що рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_3, з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_4, апеляційною інстанцією залишено без змін. Тому вимоги касаційної скарги про скасування у цій частині рішення апеляційного суду безпідставні, так як такого рішення суд не ухвалював.

Відмовляючи у встановленні нікчемності договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 25 червня 2009 року, суди попередніх інстанцій правильно виходили з недоведеності позивачем порушення вказаним договором публічного порядку.

Так як недійсність державного акта про право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_4, прокурор пов'язував із нікчемністю договору купівлі-продажу, а такі обставини ним не доведено, апеляційна інстанція правильного відмовила у визнанні недійсним цього державного акта.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, оскільки висновок суду апеляційної інстанції не спростовують і зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до принципу диспозитивності (стаття 11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб із зазначених ними підстав та в межах заявлених ними вимог.

Як убачається з матеріалів справи, способом захисту порушеного права власності держави на земельну ділянку позивачем обрано позов про визнання права власності на це майно (стаття 392 ЦК України), а не витребування майна від нинішнього його володільця шляхом віндикації (статті 387, 388 ЦК України).

Разом із тим, за змістом роз'яснення, яке міститься в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», позов про визнання права власності на майно (стаття 392 ЦК України) є належним способом захисту, якщо позивач вимагає залишення у нього майна, відчуженого третьою особою за договором, учасником якого він не був, і це майно ще не вибуло з його володіння.

Установивши, що земельна ділянка вже вибула з володіння власника в зазначений спосіб, суд обґрунтовано відмовив у позові, заявленому з підстав, які передбачені статтею 392 ЦК України, оскільки обраний позивачем спосіб захисту не є належним.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2116/ed_2011_03_09/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2127/ed_2011_03_09/pravo1/T041618.html?pravo=1> суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу та про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Київської області відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 8 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П.Касьян
Судді: Т.П.Дербенцева С.О.Карпенко Д.О.Остапчук В.О.Савченко