У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Кредитної спілки «Простір» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Васіно і К», Фермерського господарства «Наталка Ф» про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 30 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Кредитна спілка «Простір» (далі - КС «Простір») звернулася до суду з позовом про стягнення боргу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 5 березня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 30 липня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, СТОВ «Васіно і К», ФГ «Наталка Ф» солідарно на користь КС «Простір» 30 тис. грн заборгованості по сплаті процентів за кредитним договором від 12 грудня 2006 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з рішенням апеляційного суду, ОСОБА_6 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відмовляючи у задоволенні позову КС «Простір», суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факту укладання з ОСОБА_6 кредитного договору, а також факту передачі грошових коштів. Крім того, суд першої інстанції вважав, що позивачем на порушення вимог ст. ст. 259, 267 ЦК України пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом свої порушених прав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги КС «Простір», апеляційний суд дійшов висновку, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом стягнення з боржника та поручителів заборгованості за кредитним договором.

Зазначені висновки судів не відповідають вимогам матеріального та процесуального закону та зроблені при повному з'ясуванні всіх обставин справи.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 3 статті 335 ЦПК України встановлено, що суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судами встановлено, що 12 грудня 2006 року між позивачем та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 60 000 грн строком на 8 місяців та зі сплатою 72 % річних.

На забезпечення належного виконання відповідачем умов кредитного договору 12 грудня 2006 року між КС «Простір» та ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Васіно і К», Фермерським господарством «Наталка Ф» було укладено договори поруки, відповідно до умов яких, поручителі взяли на себе зобов'язання солідарно відповідати перед кредитором за належне виконання боржником умов кредитного договору.

Із особової картки позичальника вбачається, що станом на 15 жовтня 2013 року заборгованість за кредитним договором становить 277 149 грн 77 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844146/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Пунктом 2.1. кредитного договору встановлено, що позичальник отримує кредит терміном на вісім місяців з 12 грудня 2006 року по 12 серпня 2007 року (а. с. 5).

Також умовами кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язується погашати отриманий кредит та відсотки за його користування щомісячно не пізніше 12 числа кожного місяця, починаючи з 12 січня 2007 року (пункт 4.1.3.).

Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, в яких закріплюються їх права і обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання (ч. 1 ст. 628 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843701/ed_2014_01_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч. 3 ст. 509 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843578/ed_2014_01_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843034/ed_2014_01_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Статтею 553 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843623/ed_2014_01_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843624/ed_2014_01_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч. ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843623/ed_2014_01_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Вищезазначені положення норм матеріального закону суди не врахували, на порушення вимог процесуального закону судами не було досліджено умови договорів поруки, строк їх дії, підстави припинення поруки. Крім того, судами належним чином не було встановлено строку виконання основного зобов'язання.

Також судами не враховано, що відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843291/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843292/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843291/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> та ч. 2 ст. 252 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843292/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Також суди не врахували, що обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843623/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Відповідно до положень ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Частиною 1 статті 543 ЦК України встановлено, що у разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-якого з них окремо.

Правові наслідки порушення зобов'язання забезпеченого порукою, передбачені ст. 554 ЦК України.

Згідно із ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Законом не заборонено укладання й декількох договорів поруки на виконання одного і того самого зобов'язання, проте, в цьому випадку положення ч. 3 ст. 554 ЦК України не застосовуються, оскільки поручителі не несуть солідарної відповідальності між собою, а тому не можна вважати поруку їхньою спільною відповідальністю.

У зв'язку з наведеним, кредитор має право пред'явити вимогу до кожного з поручителів на підставі окремого договору, але поручитель, що виконав зобов'язання, не може висунути вимогу до іншого поручителя на предмет розподілу відповідальності перед кредитором.

Отже, стягуючи з боржника та поручителів в солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд не звернув увагу на те, що в даному випадку ч. 3 ст. 554 ЦК України не може бути застосована і поручителі не несуть солідарної відповідальності, так як відсутня їх спільна порука, оскільки укладено окремі договори поруки, тому кредитор має право пред'явити вимогу до кожного з поручителів на підставі окремого договору, а кожен з поручителів відповідає перед кредитором разом з боржником як солідарні боржники, згідно із вимогами ст. 553 ЦК України.

Враховуючи зазначене, судові рішення не можуть залишатися в силі, допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 5 березня 2014 року та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 30 липня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак