Справа №442/1150/15-ц
Провадження №2/442/1337/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2015 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі:

головуючого - судді Івасівки А.П.

при секретарі - Нестір А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи відділення громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дрогобицького міського відділу УМВС України у Львівській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки, в якому просить визнати її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 Дрогобицького району, зобов'язавши відділення громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб Дрогобицького міського відділу УМВС України у Львівській області зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку. В обґрунтування позову, покликається на те, що він являється власником вказаного будинку та проживає у ньому. Він добросовісно використовує дану житлову площу, за власні кошти утримує такий у належному стані, постійно проводить капітальні та поточні ремонти. Разом з тим, у такому будинку зареєстрована відповідачка, однак в ньому не проживає. При цьому, зніматися з реєстраційного обліку не бажає.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала та дала пояснення, які по суті, змісту і мотивам відповідають викладеному в позовній заяві. Доповнила, що жодних речей відповідачки у вказаному житловому будинку немає. Більше того, у неї є інше житло, де така проживає, її дії свідчать про відсутність наміру повертатися до спірного житла. Жодних перешкод щодо користування вищевказаним житлом їй не чинилося. Вона залишила дитину проживати разом з сином позивача у спірному житлі.

Відповідачка та її представник ОСОБА_4 проти позову заперечили, пояснивши, що поведінка відповідачки щодо не проживання у спірному житлі була вимушеною, оскільки її вигнали. В спірному житлі залишились її речі. Протягом останніх 4-х років вона приходила до спірного будинку, разом проводили св»яткування. Позивач є батьком її чоловіка. Вона має намір зберегти сім»ю і разом проживати з дитиною.

Представник третьої особи, в судове засідання не з'явився, подавши заяву про розгляд справи без його участі.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, дійшов висновку, що позовна заява не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичної особи, поданою згідно вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1

Відповідно до копії будинкової книги, у зазначеному вище житловому будинку є зареєстрованими, зокрема, позивач та відповідачка ОСОБА_2 з 28.10.2006 року (а.с. 13-14), однак остання протягом 3,5 років не проживає у такому будинку (довідка Модрицької сільської ради сільської ради від 05.02.2015 року №68 -а.с.7), що не заперечила й сама відповідачка, однак послалась на те, що змушена була покинути спірне житло.

Судом також приймаються до уваги покази свідків, допитаних у судовому засіданні:

ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_1, колишній чоловік позивачки, є для неї племінником. Відповідачка у спірному житлі не проживає близько 4 років, в якому також покинула дитину. Вважає, що їй ніхто не чинить перешкод у користуванні спірним приміщенням. Факту побиття відповідачки не було.

ОСОБА_6 про те, що позивач є його батьком, а відповідачка братовою, відносини з якою більш-менш нормальні. Відповідачка протягом трьох років не проживає у спірному житлі. Йому точно не відомо, чи чинили батьки перешкоди відповідачці у користуванні спірним житлом. Відомо, що брат ОСОБА_1 не має наміру проживати з відповідачкою. Брат час від часу вживає алкогольні напої. З спірного житла ОСОБА_2 ніхто не виганяв. Протягом останніх трьох років вона з'являється у спірному житлі. Речей відповідачки у спірному житлі не бачив.

ОСОБА_7 про те, що позивач є її дядьком, з відповідачкою перебуває у безконфліктних відносинах. У спірному житлі ОСОБА_2 не проживає майже три роки. У житло не вкладала коштів. Вважає, що відповідачка не бажала проживати разом з своїм чоловіком. Час від часу вона приходить до дитини, яка проживає з батьком, її чоловіком.

ОСОБА_8 про те, що її батьки є сусідами ОСОБА_2. З ОСОБА_2 вона підтримує дружні відносини протягом 6-7 років. ОСОБА_2 добровільно житло не покинула. Її колишній чоловік ОСОБА_1 неодноразово випивав, застосовував фізичну силу. Близько двох років батьки ОСОБА_1 вигнали ОСОБА_2 з будинку, про це їй вона розповіла.

Наведені покази свідків спростовують доводи позовних вимог, та свідчать про те, що позивачка не втратила інтерес до спірного житла, що сторона позивача ( свідки) налаштована неприязно відносно відповідачки.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Під час розгляду справи судом з'ясовано, що відповдіач була зареєстрована в спірній квартирі за згодою позивача, та позивачем дана обставина не заперечувалась, отже в установленному законом порядку.

В п.15 постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 р. „Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" роз'яснено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 вiд 10.03.1989 року, № 13, від 25.12.92 року, № 15 від 25.05.1998 року, роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідач фактично вимушено була покинути житло, що сторонами не оспорюється та приймається судом до уваги.

Відповідно до правових позиції Європейського суду з прав людини, а саме до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), кожній особі окрім інших прав гарантується право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner vs. the U.K. від 21.02.1990 p.). Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення у справі Gillow vs. the U.K. від 24.11.1986 p.), так і на наймача (рішення у справі Larkos vs. Cyprus від 18.02.1999 p.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

У національному законодавстві та судовій практиці право на житло гарантоване людині ст. 47, 48 Конституції України.

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 цього кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Доводи позивача про те, що відповідачка втратила інтерес до спірного будинку, оскільки не сплачувала комунальних послуг, суд не приймає до уваги, оскільки власником будинку являється позивач, який не пред'являв позову до відповідачів про стягнення з неї сплачених ним комунальних послуг.

Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з урахуванням наведеного приходить до висновку про те, що позовні вимоги є недоведеними, відповідач ОСОБА_2 хоча і була відсутня у спірному житловому приміщенні понад встановлений законом строк, однак не може бути визнаною такою, що втратила право користування цим приміщенням через поважність причин відсутності у ньому у зв»язку із конфліктними стосунками зі стороною позивача зумовлюється вимушена поведінка відповідачки щодо не проживання. Більше того час від часу навідується у спірне житло; де фактично залишилась проживати її дочка (внучка позивача), перебуває з сином позивача у шлюбних відносинах, те, що сторонами це не спростовано, що вона іншого житла не має, вимушена тимчасово проживати у знайомих людей. Відтак, у позові про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування та зняття її з реєстраційного обліку слід відмовити.

Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати не підлягають відшкодуванню позивачу.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 169, 209, 212-215, 224, 226 ЦПК України, суд -,

ВИРІШИВ :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи відділення громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дрогобицького міського відділу УМВС України у Львівській області, про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації - АДРЕСА_1 -відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення -з дня отримання такого.

Суддя А.П. Івасівка

Повний текст рішення виготовлено та підписано 08.06.2015 року.