Справа № 728/835/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2015 року Бахмацький районний суд Чернігівської області в складі :

головуючого судді О.Ф. Костенко

при секретарі Л.І. Кулик

за участю позивачки ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачів: ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмачі справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, спричиненої при виконанні трудових обовязків, і за зустрічним позовом ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення невиплаченої допомоги з тимчасової втрати працездатності, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зайво сплачених коштів та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, від 03 липня 2014 року, ОСОБА_3 з 03 липня 2014 року була прийнята на роботу до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на посаду продавця непродовольчих товарів. Трудовий договір було зареєстровано 03 липня 2014 року у Бахмацькому районному центрі зайнятості за № 3. Трудовий договір було розірвано 10 листопада 2014 року за угодою сторін на підставі ст. 36 п. 1 КзПП України. Трудовий договір від 03 липня 2014 року знято з реєстрації у Бахмацькому районному центрі зайнятості 17.11.2014 року.

Відповідно до трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 03 липня 2014 року ОСОБА_4 з 03 липня 2014 року була прийнята на роботу до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на посаду продавця непродовольчих товарів. Трудовий договір було зареєстровано 03 липня 2014 року у Бахмацькому районному центрі зайнятості за № 4. Трудовий договір було розірвано 31.10.2014 року за угодою сторін на підставі ст. 36 п.1 КзПП України. Трудовий договір було знято з реєстрації у Бахмацькому районному центрі зайнятості 17.11.2014 року.

Робочим місцем для обох найманих працівників було визначено магазин «Мойдодир», розміщений у м. Бахмачі по вулиці Пушкіна № 24 (Бахмацький ринок «Колос»).

В п.2 зазначених трудових договорів від 03.07.2014 року було зазначено, що працівник зобовязаний виконувати роботу продавця непродовольчих товарів, і згідно посадової інструкції нести повну матеріальну відповідальність за ввірені матеріальні цінності.

03 липня 2014 року із найманими працівниками були укладені договори про повну матеріальну відповідальність із кожним із них, і договір про колективну матеріальну відповідальність.

У квітні 2015 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до Бахмацького районного суду із позовною заявою про стягнення із відповідачів матеріальної шкоди, спричиненої ними при виконанні трудових обовязків, у вигляді недостачі товаро-матеріальних цінностей, посилаючись на те, що під час роботи продавцями відповідачів в ході проведеного обліку товаро-матеріальних цінностей було встановлено факт недостачі і складено відповідний акт від 10.11.2014 року. Виявлена сума недостачі склала 8740 грн. 97 коп., яка була розподілена порівну між 2 продавцями. Частину недостачі було вирахувано із заробітної плати відповідачів, після чого у ОСОБА_3 залишився борг в розмірі 2091 грн.16 коп., а за ОСОБА_4 борг в розмірі 3817 грн. 17 листопада 2014 року 2800 грн. було повернуто ОСОБА_4 в добровільному порядку відповідно до прибуткового касового ордеру. З розміром визначеної недостачі продавці погодились, про що поставили свої власноручно написані підписи в складеному акті. Окрім того, відповідачки склали розписки від 10.11.2014 року, відповідно до яких вони підтвердили наявність недостачі товаро-матеріальних цінностей, яка виникла в період їх роботи в магазині «Мойдодир» по вулиці Пушкіна № 24 у м. Бахмачі, станом на 10.11.2014 року, зобовязалися до 31.01.2015 року погасити недостачу товаро-матеріальних цінностей. ОСОБА_4 борг в сумі 1017 грн., а ОСОБА_3 в сумі 2091 грн. 16 коп. Відповідно до ст. 625 ЦК України просить також стягнути борг із врахуванням індексу інфляції за період з 01.02.2015 року по 06.04.2015 року. Інфляційне збільшення щодо ОСОБА_4 складає 53 грн.90 коп., а щодо ОСОБА_3 за цей же період 110 грн.83 коп. Просить також стягнути із відповідачів 3% річних із суми боргу за період з 01.02.2015 року по 06.04.2015 року, що складає щодо ОСОБА_4 5 грн., 43 коп., а щодо ОСОБА_3 11 грн.17 коп. Просить стягнути із відповідачів витрати, понесені на сплату судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп.

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою про стягнення із ОСОБА_1 невиплаченої допомоги з тимчасової непрацездатності, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зайво сплачених коштів, та моральної шкоди, посилаючись на те, що вона працювала у ФОП ОСОБА_1 з 03.07.2014 року по 31.10.2014 року. Режим роботи в магазині був такий, що 2 дні працювала вона, а наступні 2 дні працювала ОСОБА_3 При передачі зміни інвентаризація цінностей не проводилась, акт прийому-передачі цінностей не складався. Вона не приймала цінностей під звіт, як це передбачено п.1 Договору про повну матеріальну відповідальність від 03.07.2014 року. Проведення інвентаризації майна передбачено Інструкцією по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товаро-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків» затвердженої наказом Мінфіну України від 11.08.1994 року №69. Вона не була присутня при проведенні інвентаризації у магазині «Мойдодир» 10.11.2014 року, оскільки трудовий договір із ОСОБА_1 був розірваний 31.10.2014 року за згодою сторін. Порівняльна відомість результатів інвентаризації товаро-матеріальних цінностей не складалася. В акті не зазначено, що інвентаризація проводилася саме в магазині «Мойдодир», не вказано недостачу чого саме виявлено (товару чи грошей), що саме по факту є в наявності, який саме товар відсутній, не зазначено, скільки виручки було в касі і скільки її передано ОСОБА_1 В розписці, написаній 10.11.2014 року на вимогу ОСОБА_1, зазначено, що вона зобовязується погасити недостачу цінностей на суму 1017 грн., яка виникла в період її роботи в магазині згідно переобліку станом на 10.11.2014 року, до 31.01.2015 року. Згідно прибуткового касового ордеру від 17.11.2014 року ОСОБА_1 прийняла від неї 2800 грн. Тому, неіснуючий борг вона погасила повністю і ОСОБА_1 повинна їй повернути 1783 грн. В період з 14.10.14 року по 08.11.2014 року вона перебувала на стаціонарному лікуванні в Чернігівській міській лікарні № 2 та Бахмацькій ЦРЛ, що підтверджується листками непрацездатності. ОСОБА_1 не виплатила їй допомогу із тимчасової втрати працездатності, посилаючись на те, що листки оформлені не правильно, чим порушила вимоги, передбачені ст. ст. 35, 50,51, 37 ЗУ „Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням. Розмір невиплаченої допомоги складає 1015 грн. ОСОБА_1 також порушила вимоги ст.ст. 116, 117 КзПП України, а тому просить стягнути середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні в період з 01.11.2014 року по день постановлення рішення суду, а також зайво сплачені ОСОБА_1 кошти в сумі 1783 грн., і моральну шкоду в розмірі 500 грн. відповідно до ст.237-1 КзПП України. Всього просить стягнути 11824 грн.

В судовому засіданні позивачка ФОП ОСОБА_1 її представник за довіреністю ОСОБА_2, заявлені позовні вимоги у первинному позові підтримали в повному обсязі, вимоги ОСОБА_4, заявлені у зустрічній позовній заяві, не визнали, і пояснили, що окрім договорів про повну матеріальну відповідальність із ОСОБА_4 і ОСОБА_3 при прийнятті їх на роботу 03.07.14 року, був укладений договір про колективну матеріальну відповідальність, так як ОСОБА_4 і ОСОБА_3 повинні були згідно із трудовим договором від 03.07.14 року виконувати роботу з продажу непродовольчих товарів. Відповідно до п.2 ст.2 „Сфера дії закону Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні від 16.07.1999 року субєкти підприємницької діяльності, яким відповідно до законодавства надано дозвіл на ведення спрощеного обліку доходів і витрат, ведуть бухгалтерський облік і подають фінансову звітність у порядку, встановленому законодавством про спрощену систему обліку і звітності. Відповідно до п.п.296.1.1 296.1.3 ст.296 Податкового кодексу України платники єдиного податку 1 і 2 груп, ведуть книгу обліку доходів шляхом щоденного, за підсумками робочого дня, відображення отриманих доходів. ОСОБА_2 є платником єдиного податку 2 групи і не є платником податку на додану вартість, а тому, окрім книги обліку доходів ніяких інших документів у своїй підприємницькій діяльності вести не зобовязана, в тому числі, складати відомість інвентаризації. Актом від 10.11.2014 року підтверджено факт грошової недостачі, він складений в довільній формі, був підписаний матеріально відповідальними особами, що не суперечить законодавству. Провести переоблік грошових коштів у день звільнення ОСОБА_4 31.10.14 року не представилося можливим, так як вона посилалася на сімейні обставини, і тому саме через ОСОБА_4 проведення інвентаризації було відкладено до 10.11.14 року. В період з 14.10.2014 року по 10.11.14 року працювала напарниця ОСОБА_4 ОСОБА_3, матеріально - відповідальна особа. В цей період ключі від магазину знаходились у ОСОБА_3 і ОСОБА_4, і були передані після проведення інвентаризації 10.11.14 року іншій матеріально відповідальній особі ОСОБА_5 Підтвердженням факту участі ОСОБА_4 у інвентаризації є підписаний нею акт і складена на його підставі розписка від 10.11.14 року. Є наявними всі умови, передбачені ст.130 КзПП, для покладення на відповідачів матеріальної відповідальності. Посилання на факт неприсутності ОСОБА_4 на інвентаризації в письмових запереченнях на позов ОСОБА_3, спростовуються оригіналом акту переобліку та оригіналами розписок ОСОБА_4 і ОСОБА_3 із їх власними підписами.

Розписка ОСОБА_3 на 800 грн. не має відношення до роботи магазину, так як ці кошти ОСОБА_3 брала особисто у ФОП в борг на поточні потреби, і до факту недостачі не мають відношення. Позовні вимоги за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 позивач не визнає в повному обсязі. 14.10.2014 року ОСОБА_4 написала письмову заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати з 14.10.2014 року по 31.10.2014 року у звязку із сімейними обставинами. За угодою сторін відповідно до ст.36 п.1 КзПП України 31 жовтня 2014 року трудовий договір було розірвано із ОСОБА_4.

Щодо перебування ОСОБА_4 в період з 14.10.2014 року по 31.10.2014 року на лікарняному позивачу нічого відомо не було, і з проханням виплатити кошти за листком непрацездатності ОСОБА_4 до ФОП не зверталася. Відповідно до ст.21 ЗУ „Про загальнообовязкове державне соціальне страхування фінансування страхувальників роботодавців для надання матеріального забезпечення найманим працівникам здійснюється районними, міжрайонними, міськими виконавчими дирекціями відділень Фонду в порядку, встановленому управлінням Фонду, а не роботодавцем. Підставою для фінансування страхувальників робочими органами відділень Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення. Страхувальник роботодавець відкриває окремий поточний рахунок для зарахування страхових коштів у банках у порядку, встановленому НБУ. Кошти для виплати матеріального забезпечення по лікарняному листку ОСОБА_4 на окремий поточний рахунок ФОП ОСОБА_2 від Фонду соцстраху не надходили, бо листок непрацездатності роботодавцю не здавався, і заява-розрахунок Фонду не надавалась. Листок непрацездатності на ОСОБА_4 ніякого відношення до ФОП ОСОБА_2 не має, оскільки в графі про місце роботи зазначено ФОП магазин „Мойдодир за адресою м.Бахмач, вул.1 Травня. На імя позивача така організація не зареєстрована. Позивач зареєстрована і сплачує соціальні внески за найманих працівників як ФОП ОСОБА_1 Відповідно до ч.6 ст.36 ЗУ „Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими на поховання від 18.01.2001 року, допомога по тимчасовій втраті працездатності не надається за період перебування застрахованої особи у відпустці без збереження зарплати, творчій відпустці, додатковій відпустці у звязку із навчанням. ФОП не допустила перед ОСОБА_4 затримку розрахунку при звільненні ні по зарплаті, ні по тимчасовій втраті працездатності, а тому підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, невиплаченої допомоги з втрати працездатності та моральної шкоди відсутні.

Відповідачка за первісним позовом і позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_4 в судовому засіданні первісного позову не визнала, зустрічний позов підтримала в повному обсязі, і пояснила, що 03 липня 2014 року відповідно до трудового договору вона стала працювати у ФОП ОСОБА_1 продавцем непродовольчих товарів разом із продавцем ОСОБА_3, яка також була прийнята на роботу за трудовим договором від 03.07.2014 року. В день прийому на роботу і з кожним із них був укладений договір про повну матеріальну відповідальність. Не заперечує також проти того, що в наданому ОСОБА_1 договорі про колективну матеріальну відповідальність від 03.07.2014 року стоїть її підпис. Під час її роботи продавцем у магазині «Мойдодир» по вулиці Пушкіна № 24 у м. Бахмачі вівся сумарний облік товаро-матеріальних цінностей. Звіти в магазині складала ОСОБА_3 Відповідно до її письмової заяви вона знаходилась у відпустці без збереження заробітної плати в період з 14.10.2014 року по 31.10.2014 року в звязку із сімейними обставинами, а 31.10.2014 року звільнилась з роботи на підставі ст. 36 ч. 1 КзПП України за угодою сторін. В період з 14.10.2015 року по 24.10.2015 року вона хворіла і знаходилась на стаціонарному лікуванні у Чернігівській міській лікарні, а з 25.10.2014 року на амбулаторному лікуванні в Бахмацькій ЦРЛ. За цей період їй були видані лікарняні листки, які ФОП ОСОБА_1 відмовилась у неї забрати і оплатити. 09, 10 листопада 2014 року вона не була присутня при проведенні інвентаризації у магазині, але не заперечує проти того, що на кожному аркуші лицьової і зворотної сторони аркушу із найменуванням товару у повному акті інвентаризації і в підсумковому акті стоять її підписи. Під час роботи в магазині ключі від магазину знаходились у неї і в продавця ОСОБА_3. Магазин знаходився під охоронною сигналізацією. Із результатами інвентаризації вона була згодна, а тому на її погашення була зарахована її заробітна плата за жовтень місяць 2014 року. 2800 грн. вона добровільно внесла ОСОБА_1 за прибутковим касовим ордером від 17.11.2014 року. Відповідно до письмової розписки, написаної нею власноручно, вона зобовязувалась погасити ОСОБА_1 борг в сумі 1017 грн. до 31 січня 2015 року, а погасила 17.11.2014 року суму значно більшу, чим переплатила 1783 грн. При сплаті боргу ОСОБА_1 розписку їй не повернула, а вона на цьому і не наполягала. На день звільнення ОСОБА_1 не оплатила їй листки непрацездатності, а тому, за затримку виплат при звільненні по день постановлення рішення суду просить стягнути середній заробіток, зайво сплачені кошти в сумі 1783 грн., і моральну шкоду в розмірі 500 грн., а всього просить стягнути із ОСОБА_1 11824 грн.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовних вимог ФОП ОСОБА_1 не визнала і в задоволенні позову просить відмовити. Відповідачка зазначила, що вона працювала у ФОП ОСОБА_1 відповідно до трудового договору від 03 липня 2014 року з 03 липня 2014 року по 10 листопада 2014 року продавцем непродовольчих товарів. Режим роботи був такий, що 2 дні працювала вона, 2 дні працювала ОСОБА_4 З 14.10.2014 року по 10.11.2014 року вона працювала щоденно із одним вихідним днем понеділком, оскільки ОСОБА_4 перебувала в лікарні. При передачі зміни інвентаризація не проводилась, акти прийому-передачі цінностей не складалися. Ключі від магазину знаходились у неї і у ОСОБА_4. У вихідний день і в нічний час магазин знаходився під охоронною сигналізацією. Вона не приймала товаро-матеріальних цінностей під звіт, як це передбачено у п. 1 Договору про повну матеріальну відповідальність . Але не заперечує, що в оригіналах наданих позивачкою документів про прийом товару і в звітах стоять її підписи. 03 липня 2014 року з нею укладався договір про повну матеріальну відповідальність, і вона не заперечує, що в цих договорах стоїть її підпис. 9 10 листопада 2014 року в магазині проводилась інвентаризація товаро-матеріальних цінностей, але ОСОБА_4 не була присутня, оскільки була звільнена 31.10.2014 року за згодою сторін. В акті, що доданий до справи, не зазначено, що інвентаризація проводилась саме у магазині «Мойдодир», не вказано недостачу чого саме (товару чи грошей), що є в наявності, який саме товар відсутній, не зазначено, скільки виручки було в касі і скільки її передано ФОП. Вона не заперечує, що в оригіналах повного акту інвентаризації більше, ніж на 20 аркушах, де зазначено наявність товару, стоять її підписи на лицьовій з зворотній сторонах. В розписці, написаній нею 10.11.14 року на вимогу ОСОБА_1, зазначено, що вона зобовязується погасити недостачу товаро-матеріальних цінностей на суму 2091 грн. 16 коп., яка виникла за період її роботи в магазині «Мойдодир» по вулиці Пушкіна № 24 у м. Бахмачі згідно переобліку станом на 10.11.2014 року, до 31.01.2015 року. 30 січня 2015 року вона віддала ОСОБА_1 800 грн., що підтверджено її розпискою. Ст.625 ЦК України не може бути застосована, так як ця стаття регулює відповідальність за невиконання цивільних правовідносин.

Ознайомившись із матеріалами справи, заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, суд вважає, що позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 за первісним позовом підлягають частковому задоволенню, а вимоги ОСОБА_4 за зустрічним позовом задоволенню не підлягають, з слідуючих підстав.

Згідно із ст. 130 КзПП України «працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково».

Відповідно до ст. 134 п. 5 КзПП України «відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди заподіяно недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі, при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування».

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до трудових договорів між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, 03 липня 2014 року був укладений трудовий договір між ФОП ОСОБА_1 і ОСОБА_4; і між ФОП ОСОБА_1 і ОСОБА_3 ( а. с. 8 - 9, 10 - 11), відповідно до яких ОСОБА_4 і ОСОБА_3 з 03 липня 2014 року були прийняті на роботу продавця непродовольчих товарів. Відповідно до п. 2 цього договору вони зобовязались виконувати роботу продавця непродовольчих товарів і нести повну матеріальну відповідальність за ввірені їм матеріальні цінності. Ці договори були зареєстровані в Бахмацькому районному центрі зайнятості, підписані фізичною особою і працівником. ОСОБА_4 і ОСОБА_3 в судовому засіданні підтвердили, що саме їх підписи містяться в договорах.

В судовому засіданні були оглянуті оригінали зазначених договорів і відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_3 підтвердили, що саме їх підписи містяться в цих договорах.

П. п. 8, 14 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 29.12.1992 року, з послідуючими змінами «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», зазначають, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст.135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. Вирішуючи вимоги, які ґрунтуються на договорі про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність, суди мають виходити з того, що остання є повною матеріальною відповідальністю, яка регулюється ст.135-2 КЗпП й іншими актами трудового законодавства, що її стосується.

Умови колективної (бригадної) матеріальної відповідальності визначаються письмовим договором, укладеним між підприємством, установою, організацією і всіма членами колективу (бригади) на підставі Типового договору про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність.

Відповідно до ст.135-2 КзПП України «при спільному виконанні працівниками окремих видів робіт, зв'язаних із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, коли неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір про повну матеріальну відповідальність, може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність. Перелік робіт, при виконанні яких може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, умови її застосування, а також типовий договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.»

П.3 Переліку робіт, при виконанні яких може запроваджуватися колективна (бригадна) відповідальність, затвердженого наказом Мінпраці України від 12.05.1996 року № 43, визначено роботи з продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготовку до продажу незалежно від форми торгівлі та профілю підприємства (організації). Саме таку роботу з продажу товарів виконували ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у ФОП ОСОБА_1

Відповідно п.2 ст.2 ЗУ « Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року субєкти підприємницької діяльності, яким відповідно до законодавства надано дозвіл на ведення спрощеного обліку доходів і витрат, ведуть бухгалтерський облік і подають фінансову звітність у порядку, встановленому законодавством про спрощену систему обліку і звітності.

Відповідно до п. п. 296.1.1 - 296.1.3 п. 296 Податкового Кодексу України платникам єдиного податку 1 і2 груп та платникам єдиного податку 3 та 5 груп, які не є платниками ПДВ, ведуть книгу обліку доходів шляхом щоденного, за підсумками робочого дня, відображення доходів.

Оскільки, ФОП ОСОБА_1 є платником єдиного податку 2 групи та не є платником ПДВ, що підтверджується копією свідоцтва платника єдиного податку серії Б № 807784, тому окрім книги обліку доходів ніяких жодних документів у своїй підприємницькій діяльності вести не зобовязана, в тому числі і складати відомість інвентаризації.

Як встановлено в судовому засіданні, в магазині «Мойдодир» у м. Бахмачі по вул. Пушкіна, № 24, працювало 2 продавці непродовольчих товарів ОСОБА_4 і ОСОБА_3, тільки у яких знаходилися ключі від магазину, чого не заперечували в судовому засіданні і самі відповідачі. Крім того, магазин знаходився під охоронною сигналізацією, код доступу до якої знали тільки відповідачі. Відповідачі в судовому засіданні зазначили, що за час їхньої роботи в магазині випадків спрацювання сигналізації не було.

09 і 10 листопада 2014 року в магазині «Мойдодир» була проведена інвентаризація товаро-матеріальних цінностей, чого не заперечували в судовому засіданні відповідачі. В судовому засіданні були оглянуті оригінали результатів інвентаризації по товару, складених більше ніж на 20 аркушах, на кожному із яких на лицьовій і зворотній стороні містяться підписи ОСОБА_4 і ОСОБА_3, чого не заперечували в судовому засіданні відповідачі. А тому. цим спростовуються доводи ОСОБА_4 і ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_4 не була присутня під час інвентаризації. Крім того, був складений підсумковий акт інвентаризації від 10.11.2014 року, складений в довільній формі ( а.с.14).

В судовому засіданні був оглянутий оригінал цього акту, на якому малися підписи ОСОБА_3 і ОСОБА_4. В судовому засіданні останні підтвердили, що саме їх підписи стоять у акті.

В ході інвентаризації товарно-матеріальних цінностей було встановлено, що фактично в магазині знаходиться товару на 248804 грн. 30 коп., а за документами значилось товару на 257 545 грн. 27 коп. Недостача склала 8740 грн. 97 коп. Ця недостача була розділена на 2-х продавців порівну по 4370 грн. 49 коп. з кожного. В період проведення інвентаризації була невиплачена зарплата за жовтень місяць ОСОБА_4 в сумі 553 грн. 49 копійок, і ОСОБА_3 за жовтень місяць і з 01 по 09 листопада 2014 року в сумі 2337 грн. 23 копійки. Продавці погодилися, щоб невиплачена зарплата була зарахована в рахунок відшкодування недостачі. І таким чином, розмір недостачі за ОСОБА_4 залишився в розмірі 3817 грн., а за ОСОБА_3 в розмірі 2091 грн. 16 коп.

10 листопада 2014 року ОСОБА_4 і ОСОБА_3 на залишок суми недостачі видали письмові розписки ФОП ОСОБА_1, і зобовязувалися погасити її в період до 31.01.15 року (а.с. 15,16). В судовому засіданні були оглянуті оригінали зазначених розписок, які знаходяться у ОСОБА_1 Відповідачки пояснили, що зазначені розписки написані ними власноручно.

В судовому засіданні ОСОБА_1 зазначила, що 2800 грн. ОСОБА_4 сплатила їй 17.11.2014 року відповідно до прибуткового касового ордеру № 1 (а.с. 17). В звязку з тим, що сума боргу в розмірі 1017 грн. ОСОБА_4 залишилася не сплаченою, оригінал розписки залишився у неї до теперішнього часу, поскільки на сплату боргу в сумі 2800 грн. між нею і ОСОБА_4 була усна домовленість про сплату цієї суми боргу саме до 17.11.2014 року, якої ОСОБА_4 дотрималася.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_3 зазначила, що суму боргу, зазначену в розписці, до 31.01.2015 року вона в повному обсязі сплатити не змогла за відсутності грошових коштів, але кошти в сумі 800 грн. вона повернула ОСОБА_1 30.01.2015 року, про що вона їй видала власноручно написану розписку (а.с. 42). В судовому засіданні ОСОБА_1 визнала, що розписка на отримання боргу в сумі 800 грн. від 30.01.2015 року написана нею власноручно. Суд не може погодитись із доводами ОСОБА_1 про те, що ця сума ніякого відношення до недостачі не має, так як цю суму вона давала в борг за усною домовленістю між нею і ОСОБА_3, так як ОСОБА_1 в судовому засіданні не надала письмової розписки про отримання ОСОБА_3 такої суми в борг. Суд, як доказ зі сторони ОСОБА_3, приймає надану їй ОСОБА_1 розписку відповідно до ст.64 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

Отже, суд вважає, що з відповідачки ОСОБА_4 на відшкодування недостачі підлягає стягненню в примусовому порядку сума 1017 грн., а з ОСОБА_3 сума 1291 грн.

Що стосується вимог ОСОБА_1 про стягнення із відповідачів суми боргу із врахуванням 3% річних і інфляційних відшкодувань відповідно до ст.625 ЦК України, то ці вимоги не підлягають задоволенню, так як передбачена ст.625 ЦК України відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, ст.625 ЦК не поширюється на трудові правовідносини.

Така позиція викладена в аналізі практики застосування ст.625 ЦК України в цивільному судочинстві, підготовленому суддями Верховного Суду України і опублікованому в журналі „Вісник Верховного Суду України № 7 за 2014 рік.

Відповідно до ст.88 ЦПК України „стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Статтею 79 ЦПК України визначено, що „судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних із розглядом справи. Витрати, які повязані із розглядом судової справи, визначені в ч.3 ст.79 ЦПК України.

Витрати, які були понесені позивачкою на оформлення довіреності у нотаріуса на ведення справи, і витрати за реєстрацію виданої довіреності у єдиному реєстрі довіреностей, відповідно в сумі 200 грн. і 34 грн., які позивачка просить стягнути із відповідачів, відповідно до ст.79 ЦПК України не відносяться до судових витрат, а тому стягненню не підлягають.

При подачі позову до суду ОСОБА_1 в позові зазначила ціну позову 3289 грн. 49 коп. При цьому сплатила судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. Позовні вимоги позивачки задоволені на суму 2308 грн. 16 коп. А тому, стягненню із відповідачів підлягає судовий збір в розмірі 170 грн. 93 копійки, відповідно із ОСОБА_4 75 грн. 31 коп., а з ОСОБА_3 95 грн. 62 коп.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_4 за зустрічним позовом, вони задоволенню не підлягають.

14 жовтня 2014 року ОСОБА_4 написала заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати з 14.10.2014 року по 31.10.14 року у звязку із сімейними обставинами. В судовому засіданні був оглянутий оригінал цієї заяви і ОСОБА_4 підтвердила, що таку заяву вона дійсно писала, і на ній стоїть її підпис. 31.10.2014 року за заявою ОСОБА_4 вона була звільнена з роботи за угодою сторін на підставі ст.36 п.1 КзПП України, про що свідчать записи в трудовому договорі від 03.07.2014 року. В судовому засіданні був оглянутий оригінал трудового договору і ОСОБА_4 підтвердила, що в ньому дійсно стоїть її підпис про згоду на таке звільнення.

Відповідно до ч.6 ст.36 ЗУ „Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими на поховання в якості підстав для відмови в наданні допомоги по тимчасовій втраті працездатності законодавець визначив, що допомога по тимчасовій втраті працездатності не надається за період перебування застрахованої особи у відпустці без збереження заробітної плати, творчій відпустці, додатковій відпустці у звязку із навчанням.

А тому, ОСОБА_4, перебуваючи у відпустці без збереження зарплати за період з 14.10.2014 року по 31.10.2014 року, не має права на допомогу по тимчасовій непрацездатності. При звільненні ОСОБА_4 з роботи всі належні до сплати суми їй роботодавцем були виплачені. А тому, посилання ОСОБА_4 на вимоги ст. ст. 116, 117 КзПП є необґрунтованими. Суд також не вбачає підстав для стягнення моральної шкоди із ОСОБА_1 відповідно до ст. 237-1 КзПП України, так як в судовому засіданні ОСОБА_4 відповідно до ст.. 60 ЦПК України не надала відповідних доказів про порушення роботодавцем її законних прав, визначених КзПП України.

Керуючись ст. ст. 130, 131, 134, 135, 135-2, 135-3, 136, 138 КзПП України, ст. ст. 116, 117, 237-1 КзПП України ст. ст. 60, 64, 79, 88, 212 215 ЦПК України, п. п. 2, 35 Постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, спричиненої при виконанні трудових обовязків, задовільнити частково.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в відшкодування шкоди, спричиненої в результаті виконання трудових обовязків, 1291 гривню 16 копійок, 95 гривень 62 копійки судового збору, а всього стягнути 1386 (одну тисячу триста вісімдесят шість) гривень 78 копійок.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в відшкодування шкоди, спричиненої в результаті виконання трудових обовязків, 1017 гривень, 75 гривень 31 копійку судового збору, а всього стягнути 1092 (одну тисячу девяносто дві) гривні 31 копійку.

В іншій частині позовних вимог фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 відмовити.

У задоволенні позовних вимог за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення допомоги в звязку із тимчасовою втратою працездатності, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зайво сплачених коштів та моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Чернігівської області через Бахмацький районний суд Чернігівської області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: