Справа № 442/8415/15 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/783/2577/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

при секретарі: Івановій О.О.

за участю: представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_7 Маряни Михайлівни, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про виселення,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 січня 2015 року позов задоволено. Виселено зареєстрованих за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 кв.№ 1 ОСОБА_5, ОСОБА_11 та ОСОБА_11 Маряну Михайлівну без надання іншого жилого приміщення із зняттям їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Виселено осіб, які мешкають без реєстрації місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 кв.№ 1 ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10. Зобовязано ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_7 Маряну Михайлівну, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 звільнено належну ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 від особистих речей домашнього вжитку. Вирішено питання стягнення судових витрат.

Дане рішення оскаржив представник ОСОБА_5 ОСОБА_2 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що будь-якими фактичними даними, які є в матеріалах справи не доведено, що діями відповідачів, порушується право власності чи законного володіння майна позивача а також, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідачів. Також зазначає, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюються при розгляді справи по суті, та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 січня 2015 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог якими відмовити ОСОБА_6 у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу укладеного між ОСОБА_12 та ОСОБА_6 від 07.10.1014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_13. належить квартира АДРЕСА_2, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. (а.с. 106-109, 12)

Районним судом встановлено, що у вказаній квартирі, зареєстровані та проживають: ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_7 Маряна Михайлівна, а також проживають без реєстрації ОСОБА_8 з чоловіком - ОСОБА_14 та дитиною ОСОБА_10.

Відповідно до п.10 договору купівлі-продажу від 04.02.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу ОСОБА_15, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_16, продавець, а саме ОСОБА_5 зобовязувалася надати квартиру для вільного та безперешкодного користування за призначенням, а також зняти всіх членів сім і з реєстрації місця проживання в зазначеній квартирі в термін до 01.04.2013 року. (а.с. 99-101)

Як вбачається із вимоги від 14.10.2014р. ОСОБА_6 на адресу проживання відповідачів (АДРЕСА_3) надіслав вимогу про виселення та зняття з реєстрації з місця проживання зареєстрованих осіб, осіб, які мешкають без реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою, та звільнення належної йому квартири від особистих речей та речей домашнього вжитку відповідачів до 21 жовтня 2014 року, так як має намір переїхати у придбану квартиру на постійне місце проживання з дружиною та трьома дітьми, а іншого, житла у нього немає. (а.с. 15)

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст.ст. 317, 318, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України квасник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 районний суд виходив з того, що позивач набув право власності на передбачене договором купівлі-продажу нерухоме майно (квартиру АДРЕСА_4), тому попередні власники та члени їх сімей автоматично втратили право користування вказаною квартирою.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюються при розгляді справи по суті, та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові, колегія суддів не бере до уваги, оскільки законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Вищенаведена правова позиція викладена також в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Окрім того, колегія суддів вважає, що чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сімї колишнього власника у випадку зміни власника, а тому припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сімї на користування цією квартирою.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що районний суд повно та всебічно дослідив та оцінив обставини у справі, подані сторонами докази та правильно визначив характер спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні, оскільки таке ухвалене у відповідності до вимог ст.ст. 213-214 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

ОСОБА_17