Ухвала

іменем україни

15 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом відкритого акціонерного товариства «Банк «Демарк» (далі - ВАТ «Банк «Демарк») до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою в інтересах ОСОБА_3, на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 29 серпня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 19 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2009 року відкрите акціонерне товариство «Банк «Демарк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Банк «Демарк» (далі - ПАТ «Банк «Демарк»), звернулось до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що ОСОБА_3, працюючи на посаді директора відділення ВАТ «Банк «Демарк» у м. Мукачево, 27 грудня 2007 року уклав від імені банку із товариством з обмеженою відповідальністю «Консігнатор-УА» (далі - ТОВ «Консігнатор-УА») кредитний договір № 137-067, відповідно до умов якого ТОВ «Консігнатор-УА» отримало кредит у розмірі 2 000 000 гривень зі сплатою 20 % річних за користування кредитом та з кінцевим терміном повернення кредиту до 24 грудня 2010 року. На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між ВАТ «Банк «Демарк» та ТОВ «Консігнатор-УА» було укладено іпотечний договір від 27 грудня 2007 року, предметом якого визначено об'єкт незавершеного будівництва (будівля їдальні), розташований на земельній ділянці площею 1,5 га АДРЕСА_1, ринковою вартістю 3 949 400 гривень. Проте зазначені договори від імені ВАТ «Банк «Демарк» укладено ОСОБА_3 без дотримання вимог чинного законодавства та внутрішньобанківських нормативних документів із питань кредитування, забезпечення своєчасності погашення кредитів та процентів за ними. Зокрема, кредитний договір підписаний всупереч рішенню кредитного комітету, відповідно до якого, кредит можливо було надати при обов'язковому страхуванні фінансового ризику; крім того відповідачем, який не мав достатнього обсягу повноважень, було укладено з ТОВ «Консігнатор-УА» іпотечний договір, ринкова вартість предмета іпотеки завищена та не відповідає його дійсній вартості.

З огляду на те, що на час пред'явлення позову до суду кредит та заборгованість за ним ТОВ «Консігнатор-УА» не повернуто, підприємство-позичальник визнано банкрутом, а також, враховуючи, що постановою Мукачівського міськрайонного суду від 09 квітня 2009 року відповідача від кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 376 КК України, звільнено з нереабілітуючих підстав (відповідно до акта амністії), кримінальну справу закрито, а цивільний позов залишено без розгляду, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 2 243 245 гривень 69 копійок на відшкодування завданої майнової шкоди.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 29 серпня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 19 грудня 2013 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ВАТ «Банк «Демарк» 228 665 грн спричиненої майнової шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3, просить скасувати зазначені судові рішення та справу направити на новий судовий розгляд, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судами установлено, що 27 грудня 2007 року між ВАТ «Банк «Демарк» в особі директора відділення ВАТ «Банк «Демарк» у м. Мукачево ОСОБА_3 та ТОВ «Консігнатор - УА» було укладено кредитний договір № 138-067, відповідно до умов якого банк надав ТОВ «Консігнатор-УА» кредит у розмірі 2 000 000 гривень зі сплатою 20 % річних за користування кредитом та з кінцевим терміном повернення кредиту до 24 грудня 2010 року (т. 1, а.с. 5-9).

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 27 грудня 2007 року між ТОВ «Консігнатор-УА» та ВАТ «Банк «Демарк» в особі директора відділення ВАТ «Банк «Демарк» у м. Мукачево ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого предметом іпотеки визначено об'єкт незавершеного будівництва (будівля їдальні), що розташована на земельній ділянці площею 1,5 га АДРЕСА_1. Вартість предмета іпотеки становить 163 415 гривень, ринкова вартість - 3 949 400 гривень. За домовленістю сторін договору загальна вартість предмета іпотеки становить 2 000 000 гривень (т. 1, а.с. 10-15).

Згідно з висновком експерта про вартість майна від 29 листопада 2007 року ринкова вартість предмета іпотеки (будівля їдальні) становить 1 771 335 грн (т.1, а.с. 23-24).

Постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 9 квітня 2009 року ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, кримінальну справу закрито відповідно до п. «а» ст. 1 Закону України «Про амністію» від 12 грудня 2008 року, цивільний позов залишено без розгляду (т. 1, а.с. 21).

Відповідно до ч. 1 ст. 130 КЗпП України <nau://ukr/322-08|st130> працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

Згідно з п. 3 ст. 134 КЗпП України <nau://ukr/322-08|st134>, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Частиною 3 статті 233 КЗпП України <nau://ukr/322-08|st233> передбачено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" <nau://ukr92> встановлені ст. 233 КЗпП <nau://ukr/322-08|st233> строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" <nau://ukr92> днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником.

Так, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 квітня 2013 року, якою були скасовані рішення судів попередніх інстанцій, зазначалося що судам при новому розгляді справи необхідно встановити у чому полягає вина відповідача, оскільки вина у цивільному процесі має бути доведена у загальному порядку. Крім того, суд касаційної інстанції зазначив, що підлягають перевірці доводи відповідача в частині визначення розміру шкоди, яка полягає в різниці між наданим кредитом в сумі 2 000 000 грн та дійсною вартістю заставного майна в сумі 1 771 335 грн.

З огляду на зазначене, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, правильно визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що шкоди банку завдано винними діями його працівника (відповідача у справі), які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, а тому відповідач повинен відшкодувати позивачеві пряму дійсну шкоду, яка полягає у різниці між сумою наданого кредиту (2 000 000 грн) та дійсною вартістю предмета іпотеки (1 771 335 грн).

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судів попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Статтею 337 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st337> визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваних судових рішень.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану в інтересах ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 29 серпня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 19 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. КасьянГоловуючий
Судді:В.І. Амелін В.П. Гончар Д.О. Остапчук В.О. СавченкоСудді: В.І. Амелін