АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1511/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 2 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 7 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, Реєстраційної служби Черкаського районного управління юстиції, треті особи: Служба у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації, ОСОБА_11, Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_12 про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, свідоцтва про право власності та визнання права власності на майно

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що він з моменту народження з 1996 року проживав у домоволодінні по вул. Куйбишева, 37 в с. Білозіря Черкаського району разом з матір'ю ОСОБА_13, яка померла 05.01.2015 року, бабою ОСОБА_14, яка померла 28.03.2010 року та дядьком ОСОБА_11

На його думку, власниками домоволодіння по вул. Куйбишева, 37 в с.Білозіря Черкаського району, як члени колгоспного двору, являлися, його мати, баба, дядько та дід - відповідач по справі ОСОБА_8, та мали по 1/4 частині кожен.

У 1995 році, відповідач ОСОБА_8 розлучився з ОСОБА_14 та залишив спірне домоволодіння, не утримував його, а він разом з матір'ю, бабою вільно володіли даним домоволодінням з 1995 року, отже, на думку позивача він набув право власності на 1/4 частину спірного домоволодіння за набувальною давністю.

Крім того, позивач зазначив, що оскільки його бабі ОСОБА_14, яка померла 28.03.2010 року, належала 1/4 частина спірного домоволодіння, заповіту вона не залишила, після її смерті спадщину прийняли, як спадкоємці першої черги, його мати ОСОБА_13 та дядько ОСОБА_11 по 1/8 частині кожен.

Також вказує, що ОСОБА_13, померла 05.01.2015 року, після її смерті залишилася спадщина у вигляді 3/8 частини домоволодіння по вул. Куйбишева, 37 в с. Білозіря Черкаського району, вказану спадщину фактично прийняв він, як син померлої та спадкоємець першої черги.

Після смерті матері він дізнався, що 10.12.2014 року ОСОБА_8 незаконно отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії СТА 004169 на домоволодіння по вул. Куйбишева, 37 в с. Білозіря Черкаського району, вказане свідоцтво він просить визнати недійсним та скасувати запис про його реєстрацію.

13.12.2014 року ОСОБА_8 продав спірне домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_15 та ОСОБА_10, вказаний договір позивач просить визнати недійсним.

Посилаючись на вказані обставини, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 06.04.2015 року (а.с. 47-49), остаточно просив суд визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії СТА 004169 від 10.12.2014 року, скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, щодо домоволодіння по вул. Куйбишева, 37 в с. Білозіря Черкаського району, визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку по вул. Куйбишева, 37 в с. Білозіря Черкаського району посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_12 13.12.2014 року та визнати за ним право власності на 3/8 частини домоволодіння по вул. Куйбишева, 37 в с. Білозіря Черкаського району в порядку спадкування після смерті ОСОБА_13, яка померла 05.01.2015 року та визнати за ним право власності на 1/4 частини домоволодіння по вул. Куйбишева, 37 в с. Білозіря Черкаського району, що належить ОСОБА_8 за набувальною давністю.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 7 травня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_6 ОСОБА_7 оскаржив його в апеляційному порядку, де посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 7 травня 2015 року у даній справі і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_6 в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, які зявилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Вирішуючи спір, суд повно та всебічно дослідив, оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, постановив правильне по суті і справедливе рішення.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що спірне свідоцтво про право власності є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування - в даному випадку рішення виконавчого комітету Черкаської районної ради № 72 від 20.4.1995 року, тому позовна вимога про скасування спірного свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок по вул. Куйбишева, 37 в с. Білозіря Черкаського району, яке позивач і просив суд визнати недійсним є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого видано спірне свідоцтво.

Відповідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Питання про законність рішення виконкому Черкаської районної ради № 72 від 20.4.1995 року на підставі якого видано спірне свідоцтво позивачем не ставилось.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок №253, виданого 04 січня 1990 року виконавчим комітетом Черкаської районної Ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Черкаської районної ради народних депутатів № 216 від 21.12.1989 року та зареєстрованого в Черкаському бюро технічної інвентаризації 04.01.1990 року за реєстровим №3, житловий будинок з надвірними спорудами по вул. Куйбишева, 37 в с. Білозіря Черкаського району, належить на праві особистої власності ОСОБА_8, що підтверджується копією указаного свідоцтва (а.с.11).

Вказане свідоцтво та рішення ніким не скасовувалося, недійсним не визнавалося.

Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року, коли відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР №885 -Х11 був введений в дію Закон України "Про власність".

Встановлено, що 22.05.1995 року вже після припинення колгоспного двору, ОСОБА_8 було видано свідоцтво про право власності на домоволодіння по вул. Куйбишева, 37 с. Білозіря Черкаського району № 1016 на підставі рішення виконавчого комітету Черкаської районної ради № 72 від 20.4.1995 року.

З огляду на вказане, вже після припинення колгоспних дворів відповідач ОСОБА_8 отримав право власності на спірне домоволодіння. Вказане свідоцтво та рішення ніким не скасовувалося, недійсним не визнавалося і доказів того, що інші члени колгоспного двору заперечували проти визнання права власності за відповідачем, ні в ході розгляду справи судом першої інстанції, ні в ході апеляційного розгляду не надано.

Свідоцтво про право власності на домоволодіння по вул. Куйбишева, 37 в с. Білозіря Черкаського району № 1016 було втрачене, що підтверджується оголошенням в газеті «Вечірні Черкаси» від 10.12.2014 року № 50. (а.с. 97 зворот)

10.12.2014 році ОСОБА_8 було повторно видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії СТА 004169 від 10.12.2014 року.

Що стосується позовних вимог про визнання права власності на 3/8 частин будинковолодіння № 37 по вул. Куйбишева в с. Білозіря Черкаського району в порядку спадкування після смерті ОСОБА_13, то суд вірно виходив з того, що право на частину спірного домоволодіння не входило до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_14 та ОСОБА_13, оскільки на момент смерті вони втратили право на спірне володіння, оскільки воно належало ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності № 1016 від 22.05.1995 року.

Доказів того, що ОСОБА_14 та ОСОБА_13 не було відомо про наявність даного свідоцтва позивачем не надано.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов' язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодіння чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала, факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- користування визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Позивач зареєстрований в спірному домоволодінні з 1996 року.

Власником домоволодіння, являвся дід позивача ОСОБА_8, позивач проживав у домоволодінні, як член його сім'ї. ОСОБА_8 не відмовлявся від спірного домоволодіння, сплачував комунальні послуги.

Суд вірно визначив, що в даному випадку позивач на відповідній правовій підставі вселився у спірне домоволодіння, а тому відсутні підстави для визнання за ним права власності на нього на підставі ст. 344 ЦК України. Саме по собі право користування спірним домоволодінням не дає підстав для набуття права власності та для задоволення позовних вимог про визнання права власності на майно на підставі ст. 344 ЦК України, оскільки інститут набувальної давності базується на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст. 344 ЦК України, які позивачем не доведено.

З огляду на це, висновок суду про відсутність порушеного права за захистом якого було звернення до суду є правильним.

Оскільки вимога про скасування договору купівлі-продажу є похідною від первинних вимог, а останні не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, то суд правильно відмовив у задоволенні вказаних вимог.

Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Обовязок доказування та подання доказів, встановлений ст. 60 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Посилання апелянта, що рішення суду першої інстанції є незаконним не підтверджено належними та допустимими доказами та не наведено підстав, визначених ст. 309 ЦПК України, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення позову.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апелянта носять субєктивний характер, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

З огляду на вищенаведене судова колегія приходить до висновку, що судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому не вбачає підстав для скасування рішення суду за наведеними у скарзі доводами.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 відхилити, а рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 7 травня 2015 року уданій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :